БАРБАРА КАРТЛАНД

ПЕСЕНТА НА СЛАВЕЯ

Превод: Снежана Василева-Йорданова

chitanka.info

Когато съчинявах стиховете, които да бъдат събрани в „Албум с песни за любовта“, предназначени за Кралския филхармоничен оркестър, включих в него най-романтичната песен, която знам — „Славеи запяха на площад Бъркли“. Всяка една от Песните за любовта е изпъстрена с мои лични спомени и стихове. Ето какво бях написала точно за гореспоменатата песен:

Тази песен е изпълнена с много скъпи за мен спомени. Аз наистина се влюбих на площад Бъркли и кълна ви се, в клоните наистина пропяха славеи, когато ме целунаха.

Още пазя спомена за аромата на люляка и дъхавите бели цветове на филчето, за старинните къщи, чиито силуети се очертаваха на фона на небето, високите дървета над главите и пътеката, която водеше към малкия храм в средата на градината. Той бе толкова красив и ние бяхме така влюбени… така обсебени от любовта! С нас бе вълшебството на нощта и на младостта, което никога не може да се върне отново — освен в спомените ни.

ГЛАВА ПЪРВА

1919

Силуетите на танцуващите се открояваха на фона на златистата светлина, струяща от незакритите със завеси прозорци на голямата къща на площад Бъркли.

Пулсиращите звуци на барабаните и саксофоните нахлуха на площада, когато един мъж заслиза надолу по стълбите на къщата, мина покрай лакеите, кочияшите и шофьорите, които си бъбреха, пресече платното й влезе в градината.

Обикновено портата към нея беше заключена и само живеещите на един от най-недостъпните площади в Лондон притежаваха ключ.

Но сега няколко двойки се разхождаха между храстите люляк и филче, а звездите блестяха през клоните на дърветата.

Мъжът бавно тръгна по тясната пътечка. Той бе потънал така дълбоко в мислите си, че не забелязваше разхождащите се край него двойки.

В самия център на градината той стигна до малък храм, върху купола, на който имаше урна от времето на Крал Джордж, а входът беше ограден с колони.

Вътре беше, тъмно. Той спря и се обърна, за да се облегне на една от колоните и да погледа старинните къщи, чиито силуети се очертаваха на фона на небето.

Бръкна в джоба на фрака си, за да извади табакерата с пури, и в този момент долови някакво много леко движение зад себе си. Обърна глава, като мислеше, че навярно греши, но по-скоро усети, отколкото чу, че вътре има някой. С лека усмивка върху устните той попита:

— Преча ли? Ако е така, ще си тръгна.

След кратка пауза едно гласче отговори колебливо:

— Н-не… Разбира се, че не. Аз… съм сама.

Мъжът се обърна с лице към храма. Той разбра, че вътре има каменна пейка и на нея седи жена, облечена в бяло.

Беше невъзможно да види лицето й, но по гласа разбра, че е много млада.

— Сама? — попита той. — Какво е станало с кавалера ви?

— Аз… нямам кавалер. Затова… дойдох тук.

— Нямате? Това наистина е ужасно, но едва ли ще го намерите, ако се криете тук в тъмното.

— Зная, но… се чувствах така неловко да стоя… в очакване… и като че ли нямаше никакви излишни мъже.

Той беше убеден, че по всяка вероятност е било точно така.

Всички необвързани мъже на забави като тази, която току-що беше напуснал, или разговарят помежду си, подпирайки бара, или тръгват към игралния салон.

Той самия намираше бала за доста скучен, тъй като познаваше малко от присъстващите, които представляваха смесица от много важни особи и много млади хора, а нито едните, нито другите бяха особено по вкуса му.

— Предполагам, че тъй като сме в началото на сезона, това е вашият първи бал?

— Да… и с такова нетърпението очаквах.

— И то само за да останете разочарована. Това се случва така често в живота, когато действителността не съвпада съвсем с нашите очаквания.

— О, но сигурно това… невинаги е така?

— Доколкото разбирам, е доста често явление и тогава човек става циничен и обезверен.

Той говореше шеговито, но момичето, което го слушаше, очевидно приемаше всичко напълно сериозно.

— Но вие не трябва да мислите така… сега, когато няма вече война, която да ни изпълва със страх и… тревожно очакване… през цялото време.

— Вие така ли се чувствахте?

— Да.

Той остана доволен, че тя не се задълбочи в подробни обяснения и отбеляза:

— Войната има своите предимства.

— Как можете да говорите така?

— Мисля, че имам право на мнение, след като съм участвал в нея.

— Били сте във Фландрия?

— Цели четири години.

— О-о…

Настъпи мълчание, а после тя каза:

— Трябва да е било ужасно… чудовищно! Не мога да понеса мисълта за страданията… на нашите войници… в окопите.

— Трябва да призная, беше изключително неприятно — съгласи се мъжът. — Но в същото време имаше и своите добри страни.

— Какви бяха… тези добри страни?

— Другарството, усещането за това, че имаме обща цел в живота. Не само да бием германците, но и да останем живи, а понякога човек можеше да погледне на всичко това и откъм комичната му страна.

— Мисля, че сигурно, сте много храбър.

Мъжът се усмихна.

— Иска ми се да се съглася с това твърдение, но то не е вярно. Често бях много уплашен и страшно недоволен от съдбата си.

— Тогава навярно трябва да сте много доволен, че всичко свърши.

— Да, разбира се. И съм признателен, че останах жив след такова преживяване. Толкова много от приятелите ми загинаха. Да се завърнеш у дома е като да започнеш един нов живот, всичко отначало.

— Това може да е… много вълнуващо!

— Питам се понякога дали е така. Може, би ще открия, също както и вие сега преживявате първия си бал, че това носи разочарование.

— Всъщност аз не съм… разочарована, защото всичко е много… красиво. Никога не съм виждала такава величествена къща. Дамите с техните накити, изглеждаха… прекрасни. Те танцуваха, но аз бях… чувствах се така изложена на погледите на всички, защото… никой не ме покани.

— Но вие сигурно не сте сама?

— Дойдох с моята кръстница, при която съм отседнала в Лондон. Тя е много красива жена и всички мъже, които разговаряха с нас… искаха да танцуват с нея.

Мъжът отново се засмя, този път малко цинично.

Разбираше така добре какво се бе случило. Бяха му казали, че дните, когато по-възрастните дами, придружаващи младите момичета на балове и забави, имаха единствената задача да ги надзирават, вече са минало, сега майките, лелите или — както в този случай — кръстниците, придружаващи младите дебютантки, които за първи път се появяваха в обществото, можеха да бъдат поканени на танц.

Представяше си момичето, което беше останало като забравено малко цвете до стената — без кавалер и без да предизвиква особен интерес у когото и да било.

Той влезе в храма и воден повече от инстинкта си, отколкото от зрението си, седна на каменната пейка до тази, която вече беше там.

Разбра, че тя леко потрепери, докато той сядаше и си помисли, че наистина трябва да е много млада и без никакъв опит. Намираше, че всичко това е трогателно.

— Сега вече не сте сама — каза той, — и понеже и аз като вас познавам много малко от хората тук, можем взаимно да си бъдем утеха.

— Може би… това е нередно.

— Нередно ли? — попита той.

— Не сме… представени един на друг.

Той се засмя.

— Това още повече улеснява нещата. Просто ще си представим, че вие сте Богинята на храма, а аз съм Откривателя, който току-що ви е открил.

— Говорите така, че… всичко звучи много вълнуващо.

— Може би ще стане вълнуващо. Кажете ми какво чувствате сега, когато вече сте пораснали и навярно сте завършили училище?

— Не съм ходила на училище. Имах гувернантка.

— Добра ли беше?

— Не беше чак толкова интелигентна, но аз обичам да чета и си мислех, че съм научила малко нещо за света… само за да открия, че съм напълно невежа… по отношение на танците и… на това как трябва човек да се държи на бал.

— Това, което ви трябва, е един мил младеж, който да се грижи за вас. Сега научавам, че войната е унищожила всички установени стари традиции, и момичетата могат да ходят на танци сами, придружени от кавалер.

— Само ако… ги поканят да излязат на танци.

Той отново се засмя.

— Приемам забележката. Разбира се, че само ако ги поканят. И тъй като вие току-що сте дошли в Лондон, не познавате някой, който може да ви покани.

— Точно така.

— Мога да ви обещая, че с всеки ден, с всяка седмица нещата ще се развиват все по-добре. Напълно съм сигурен, че скоро ще намерите много младежи, които ще горят от желание да ви поканят да отидете с тях на танци.

— Как можете да твърдите това, след като… не сте ме видели?

— Умея да съдя по гласовете на хората и тъй като мисля, че вашият глас е много привлекателен, напълно съм сигурен, че и тази, която го притежава, е привлекателна.

„Доста банално“ — помисли си той, докато изричаше това, но усети, че тя трепна нервно. Заприлича му на жребче, което не е сигурно дали да се довери на ръката, която се е протегнала да го погали.

— Надявам се… да сте прав — отвърна тя след известно мълчание. — Но видите ли, сега, когато дойдох в Лондон, той изглеждаше… толкова голям и… някак дори ме плашеше. Знам, че ще направя ужасно много грешки.

— Ние всички грешим, когато правим нещо за първи път — каза мъжът. — Спомням си, че когато се записах в моя полк, умирах от ужас, че ще направя нещо противно на традицията и ще стана за присмех пред другите младши офицери.

— И… направихте ли?

— Не, нищо, което да е толкова ужасно нелепо, но зная точно какво чувствате сега. С течение на времето то ще премине.

— Думите ви много ме успокояват.

— Иска ми се да е така. Разбирате ли, започвате нов живот и всичко около вас е ново и свежо. А аз трябва да подхвана и да започна отново стария си живот, а това в известен смисъл е по-трудно.

— Как така? Защо?

— Предполагам, че защото има толкова много неща, които съм пропуснал и за които сега малко съжалявам.

Момичето въздъхна леко.

— Точно в този момент ми се иска… да можех да съм по-голяма с пет години.

Мъжът се засмя. Личеше колко искрено беше развеселен.

— След пет години няма да го кажете пак! Ще започнете да се безпокоите, че може би остарявате, а след десет ще започнете да криете пет години от възрастта си.

— Така ли правят жените? Да, предполагам, че сте прав! Сигурна съм, че кръстницата ми е по-стара отколкото казва.

— Е, това поне е нещо, за което не трябва да се безпокоите — все още не.

— Надявам се, че когато стана по-възрастна, няма да трябва… да се безпокоя за такива… тривиални неща.

— Жените не смятат, че са тривиални. За тях те са много важни.

— А за мъжете?

— Мъжете имат много по-сериозни грижи, особено в този момент.

— Предполагам, че си търсите работа?

— Колко точно доловихте! Как познахте?

— Всички говорят за това колко е трудно за мъжете, напуснали армията, да си намерят някаква работа. Мъже, които са успели да се наместят на удобни служби и са си останали у дома, са заели всички добри работни места и сега, когато войниците се демобилизираха, търсят работа, която — както казва баща ми — не съществува.

— Баща ви е напълно прав. Точно това открих и аз.

— Толкова… толкова съжалявам! С какво искате да се занимавате?

— Да ви кажа честно нямам точна представа, но трябва да спечеля пари.

— Мисля, че това ще е трудно.

— Точно в това се убедих вече и аз. Настъпи мълчание, а после той каза:

— Хайде сега да поговорим за вас. Мога да предскажа бъдещето ви твърде лесно.

— Как?

— Ами, ще си стъпите на краката, ще си намерите един очарователен младеж и ще се омъжите.

Тя въздъхна.

— Знам, че всички очакват да направя това, но аз… се страхувам.

— Страхувате се?

— Не искам да се омъжвам… освен ако не се влюбя истински в него.

— И според вас как ще разберете, че сте влюбена?

— Мислила съм за това… и знам, че ще е нещо, наистина прекрасно, и много… различно от всичко, което някога преди това съм чувствала. Няма да е… просто да искам да танцувам с него или дори само да бъда с него. Ще е нещо много повече.

— В какъв смисъл ще бъде различно?

— Трудно е да се изрази с думи, но мисля, че ще е нещо красиво… като леката утринна мъгла над езерото… или първата вечерна звезда, когато небето още е озарено от жаравата на слънцето… — Гласът на момичето леко потрепна и тя добави: — Когато идвах насам сама тази вечер… за да се скрия в храма, гледах звездите горе… и ми се стори — макар че може и да греша, — че чух в дърветата над мен да пеят славеи.

— И мислите, че това ще е част от вашата любов?

— Мисля, че това, което ще усещам, ще бъде нещо такова, само че… по-възторжено и носещо екстаз… по-съвършено, но пък… истинската любов трябва да ни е дадена… от Бога.

— Вярвате ли в Бога?

— Да, разбира се. А вие не вярвате ли?

— Бих могъл да кажа, че искам да вярвам в Него. Но ми беше трудно в калта и смрадта на окопите да вярвам, че Него Го е грижа какво става с всички нас.

— Но, разбира се, че Го е интересувало! Сигурна съм, че Го е интересувало какво става! В края на краищата… ние спечелихме войната!

— Но цената беше страшна.

Долови, че тя направи леко движение. Знаеше, че е стиснала здраво пръстите си.

— Но… вие сте жив.

— Да, жив съм.

— Така че… вие и останалите, които оцеляха, трябва да направите нещо… от мира, който настъпи.

— Мисля, че политиците вече успяха да забъркат хубава каша от този мир.

— Не трябва да им позволявате. След толкова много страдания вие трябва да направите така, че да сме сигурни, че тези, които умряха… не дадоха живота си напразно.

— Кой ви е говорил тези неща?

— Никой… Но аз чета вестниците.

— Това е необикновено. Мислех си, че младите момичета мислят само за дрехи и, разбира се, за любовта.

— Имам много малко дрехи, за да мисля за тях, а за любовта… за нея зная само това, което съм чела.

Настъпи мълчание, а после тя попита:

— Надсмивате ли ми се… за това, което току-що казах?

— Не, не! Разбира се, че не! Вие сте напълно права. Това е любовта, която трябва да търсите, и бих искал да я търсите именно такава. Само се надявам, че този мъж, когото ще срещнете и в когото ще се влюбите, няма да ви разочарова.

— Може би… аз ще го разочаровам.

— Мисля, че това е малко вероятно.

— Защо?

— Защото повечето млади жени, поне тези, които аз познавам, не са такива идеалистки като вас.

— Благодарна съм ви, че не ме нарекохте романтична.

— Защо?

— Мисля, че романтика и романтичен са ужасни думи, сантиментални и някак си лигави. А аз съм уверена, че… любовта, която искам, е много различна.

— Тя ще бъде различна.

— Как можете да сте… сигурен?

— Убеден съм. И ви предсказвам, че ще намерите идеалния мъж и ще бъдете много щастлива с него.

— Ами ако не го намеря?

— Тогава, предполагам, че както повечето хора и вие ще трябва да се задоволите с този, който се появи втори.

— Не искам да правя това! Мисля, че би било равносилно на измяна… към всичко онова, в което вярвам.

В гласа на момичето звучеше страстна напрегнатост и мъжът каза:

— Ако се целите твърде високо, ако се опитвате да докоснете звездите, тогава сигурно ще бъдете разочарована, а аз не искам това да ви се случи.

— Наистина ли ме съветвате… да приема нещо второкачествено? Някак си, не очаквам… от вас да говорите така.

— Защо не?

— Когато говорехме за войната, си помислих, че ако се съди по това, което казвате, вие сте като един от онези рицари, които са се биели, защото са защитавали християнството или пък са търсили… Свещения Граал.

— Преди много години може би и аз съм се чувствал така, но сега вече съм забравил сънищата, които сънувах, и кръстоносните походи, на които исках да тръгна.

— Те ще се върнат при вас. Всъщност ние никога не ги забравяме, защото… те са част от нас.

Мъжът се замисли малко, а после каза:

— Когато дойдох тук и ви заговорих помислих си, че сте много, много млада. Но сега започвам да мисля, че сте пораснала и мъдра за много неща, които хората или са забравили, или не са знаели.

— Сега вече вие наистина ми се подигравате!

— Не, уверявам ви, че не ви се подигравам. Мисля си, че може би всъщност вие не съществувате и че аз си седя тук сам и разговарям с моята съвест или със сърцето си. Кое от двете си избирате?

— Бих искала да съм й двете. Каква чудесна идея.

— Вие наистина ме накарахте да се замисля.

— И вие сторихте същото с мен. Сега вече не се страхувам толкова от този… нов свят.

— Точно така. Не се страхувайте от него. Просто си кажете, че ще го победите. В същото време не бива да му позволявате да ви разглези.

— Защо трябва да ме разглези?

— Защото може да ви накара да мислите, че това, което цените в момента, няма стойност и че лъжливият блясък, който ще откривате около себе си, е по-важен, по-истински. А той не е!

— А как ще мога да различа истинското от фалшивото?

— Инстинктът ще ви подскаже, така че следвайте го. Това е най-добрият съвет, който мога да ви дам, защото съм убеден, че вие по-добре знаете накъде вървите, отколкото аз познавам своя път.

— Знаете, че това не е вярно.

— Вярно е по един странен начин.

Настъпи мълчание. После момичето се обади.

— Предполагам, че трябва… да се върна там. Кръстницата ми… може да се чуди какво е станало с мен.

— Би трябвало по-добре да се грижи за вас и е редно да ви запознае с някои кавалери.

— Тя се опита, но веднага след като ни запозна, те… се измъкнаха. Мисля си, че може би аз… не изглеждам както трябва.

— Това е нещо, което лесно се оправя. Онова, което е добро, е вашата мисъл, така че дръжте се за нея.

— Ще опитам.

Тя се раздвижи, за да стане.

Мъжът протегна ръка и докосна нейната.

— Не, не си отивайте — каза той. — Искам аз пръв да си тръгна, защото мисля, че нещата ще се развалят и за двама ни, ако сега се видим. Поговорихме и вие открихте нови хоризонти пред мен.

— И вие… за мен.

— Много добре. Нека оставим нещата така. Ако ви заведа обратно и танцувам с вас, може и двамата да останем разочаровани, а това би било погрешно.

— Да, разбира се.

— Искам да си тръгна пръв, но, между другото, няма да се върна обратно на бала. Ще се поразходя, ще помисля върху това, за което говорихме, и ще погледна на бъдещето си по начин, различен от този, по който гледах досега.

— Надявам се, че ще намерите… всичко, което търсите.

— Може би ми дадохте представа за това, което търся. Още не знам. Ще трябва сам да помисля върху това.

— И аз… и аз ще мисля.

— Да, направете го, но помнете преди всичко и друго — не позволявайте нещо да развали това, което сте. Дръжте се за вашите идеали и никога, никога не приемайте нещо второкачествено.

Като каза това, мъжът се изправи. Тя погледна нагоре, търсейки силуета му. Разбра, че е висок и има широки рамене. После той протегна ръка и й помогна да стане от пейката, на която седеше.

— Искам да ви пожелая много щастие — каза той. — Искам също и да се сбогувам с моето сърце и с моята съвест.

Докато говореше, той я, притегли по-близо до себе си.

Тя не се възпротиви. Нито се опита да го спре. Той имаше усещането, че и тя като него чувства, че всичко това е нереално.

А после много нежно, така както човек целува цвете, той намери устните й.

Беше целувка, която можеше да бъде част от някой сън. Почти неземна. И все пак тази деликатност и невинност на устните й беше очарование, каквото той не бе срещал никога през живота си.

Инстинктивно ръцете му я притиснаха по-силно, устните му станаха по-настойчиви и той усети как през тялото й премина тръпка.

Тогава решително и без да каже нищо, той я освободи от прегръдката си, обърна се и излезе от храма, мина между колоните и оттам в градината.

Вървеше към портата и не се обръщаше, но почти беше сигурен, че чува славея да пее горе в клоните на дърветата.

1921

Докато се движеше с колата си по дългата алея, сър Хари Уейт зърна още отдалеч къщата си в дъното и си помисли, че в целия свят няма да се намери място, което да е така привлекателно и толкова красиво.

Имението Кингз Уейт е било построено още в началото на царуването на кралица Елизабет I, но името му било променено едва след един век, когато Чарлз II отседнал там. Поради затруднения по пътя и поради некомпетентността на неговия персонал, метресата на краля, която трябвало да се присъедини към него на прием, даден от собственика на къщата, пристигнала доста по-късно от уречения час. „Нетърпението ми растеше с всеки изминат миг“ — казал й той, когато тя най-после пристигнала.

„Ваше величество е трябвало да чака не по моя вина!“ — отвърнала му тя. А кралят се засмял. „Когото и да обвиним, аз все пак седях и чаках — отвърнал той. — Оттук нататък тази къща завинаги ще остане в паметта ми като Кингз Уейт“.

Предците на сър Хари приели такова едно кръщаване за забавна шега и къщата на фамилията Уейт от тези времена насетне станала известна като Кингз Уейт.

През вековете е имало богати хора от фамилията Уейт, бедни хора от фамилията Уейт, такива, които са пропилявали парите си, и такива, които са трупали пари.

Никога обаче, мислеше си сър Хари, докато колата му се движеше по моста над езерото, никога по-рано не е имало някой Уейт, който да е бил в такова окаяно положение и с толкова малко пари, както беше той в момента.

И сякаш за да изрази и своите чувства, колата му започна шумно да изхвърля изгорелите газове, като в същото време се движеше с придърпване, на тласъци, докато най-накрая спря на няколко ярда от входната врата.

Преди още сър Хари да се измъкне от колата, едно момиче изтича надолу по стъпалата.

— Хари, ти вече си тук! — възкликна тя. — Започнах да се безпокоя да не би нещо да ти се е случило!

— Едва успях да стигна, Алета — отговори брат й. — Доколкото разбирам, колата работи само на един цилиндър, а и бензинът ми свърши!

Хари излезе от колата, сваляйки шапката си и очилата, които слагаше, за да предпази очите си от прахта по време на шофирането.

Беше открита и много стара кола, модел от 1910 година, която беше купил евтино и която му създаваше безкрайни неприятности откакто я притежаваше.

Но пък, както често беше казвал, какво може да очаква човек за малката сума пари, която можеше да си позволи да даде.

Сестра му го хвана подръка и го поведе към стъпалата.

— Чаят те чака и ако си гладен, можеш да изядеш едно варено яйце.

— Не… ще изчакам вечерята. Изглеждаш отчайващо слаба. Какво си направила със себе си?

— Имаше страшно много работа да се върши в къщата, а предполагам, че също и защото се безпокоях.

— Можем ли да правим нещо друго, освен да се безпокоим?

— Мисля, че не.

— Имам едно разрешение на въпроса, което би ни помогнало да престанем да се безпокоим за известно време, но може и да не ти хареса.

Сестра му го погледна в очакване.

Хари хвърли шапката и очилата си на един стол и отметна русата си коса назад.

Той беше красив младеж. Приликата между брата и сестрата не беше голяма, защото Алета също бе руса, но очите й, които изпълваха малкото и заострено личице, бяха сиви, а тези на брат й — сини.

— Ела и ми разкажи всичко — каза тя. — А после аз имам една лоша новина за теб.

— Лоша новина? — бързо изрече Хари.

— Таванът в стаята с гоблените падна. През нощта чух трясък и се почудих какво ли може да бъде. Не си виждал такава бъркотия!

— Това е третият през последния месец. Трябва да ги поправим.

— Да ги поправим! А как можем да си го позволим?

— Точно това искам да ти кажа.

Алета го гледаше с очакване, когато влязоха в голям и просторен салон с прозорци, чиито стъкла бяха в ромбоидни рамки и които откриваха красива гледка към моравата, спускаща се към езерото.

Беше стая със своя атмосфера, а мебелировката бе част от нея и стоеше там от няколко поколения насам.

Но килимът беше износен, а завесите бяха избелели и бяха само едно бледо ехо от розовия цвят, който някога са имали.

В нишата, образувана от еркерния прозорец, имаше масичка за чай и върху нея бяха поставени сребърен поднос и сребърна кана за чай с герба на Уейт. Изглеждаше някак учудващо малка, а каничката за мляко и захарницата не бяха от същата епоха.

Алета седна до масичката и се насили да не мисли за красивия сервиз от времето на Джордж III, който бяха продали само преди месец. Наля чаша чай за брат си, после и на себе си и каза:

— Спомена, че имаш… някакво разрешение.

По тона на гласа й и по безпокойството в очите й той усещаше от какво се страхува тя и затова каза бързо!

— Не, не възнамерявам да изоставя къщата. Още не.

— О, Хари цялата нощ лежах будна и се безпокоях, че точно това искаш да направиш. Не бих могла да понеса да гледам как се разпада Кингз Уейт!

— По-късно може и да ни се наложи. Как можа татко да почине, оставяйки ни такива големи дългове!

Беше въпрос, който си бяха задавали вече хиляди пъти, и макар че Алета знаеше няколко повече или по-малко разумни отговори, тя не си направи труда да му ги каже. Просто чакаше Хари да продължи.

— Това, което имам да ти съобщя — започна той колебливо, като си взе сандвич с краставички от чинията пред него, — може да те шокира. В същото време мисля, че ще се съгласиш, че то крие в себе си възможности.

Алета пое дълбоко дъх, но не каза нищо.

— Имам шанса да дам къщата под наем за една година!

Думите сякаш насила излизаха от устата на Хари. Настъпи напрегнато мълчание. После Алета промълви:

— Под наем?… Но… на кого?

— На един американец.

После много бързо, сякаш мислеше, че ще е добре да излее всичко наведнъж, Хари каза:

— Косгроув беше този, който ми предложи. Бях в клуба и се чудех дали ще мога да си позволя да си поръчам едно питие, когато той дойде и ми каза: „Здравей, Уейт! Исках да те видя“. А аз попитах: „За какво да ме видиш?“ Той отговори: „Знам, че притежаваш една от най-хубавите къщи в Англия, а в момента търся точно това“. „Търсиш ли?“ — като ехо повторих аз. „Имам един американски клиент, който иска да дойде тук и да поживее малко като аристократ. Всъщност възнамерява да омъжи дъщеря си за херцог. Колко жалко, че не си маркиз или граф. Можеше да се спре и на тебе!“

Хари млъкна, а после добави:

— Искаше ми се да му ударя един заради нахалството, но нали си го знаеш Косгроув. С ужасното си чувство за хумор може да измисли само такива шеги.

Алета не беше се срещала никога с Косгроув, но достатъчно често беше слушала за него от брат си. Беше станал някакъв универсален доставчик и печелеше добри пари от това.

С Хари били в един полк по време на войната и докато другите офицери обикаляха и търсеха какво да правят след войната, капитан Чарлз Косгроув беше станал посредник, търговски агент и имаше успех, който му бе създал репутацията на човек, който може да намери всичко, което някой поиска. Ако някой се нуждаеше от добър кон, за да отиде на лов, той му го намираше, ако пък други искаха евтина или скъпа кола — той им я доставяше. Носеха се дори слухове, че притежава телефонните номера на някои много привлекателни жени, но Хари не беше говорил за това пред сестра си.

Сега той продължи:

— Точно щях да му кажа, че не мога и да помисля да дам Кингз Уейт под наем, особено пък на американец, когато Косгроув каза: „Моят клиент е готов да даде куп пари. Наистина е така, щом като ти го казвам! Мисля да му поискам пет хиляди лири за наема, а всички останали разходи ще са отделно“.

— Пет хиляди лири! — възкликна Алета. — Не е възможно да е казал такова нещо!

— Каза го и това спря дъха ми — призна си Хари. — После поясни, че Уордолф, така се казва американецът, е милионер и то от най-богатите. Притежава половината от железопътните линии в Америка и толкова много петролни кладенци, че дори Косгроув не можа да ги изброи!

— Но… пет хиляди… лири! — Алета почти шепнеше.

— Мислех си, че това ще те впечатли — каза Хари, — но има и още нещо.

— В какъв смисъл?

— Очевидно този американец няма съпруга и следователно желае всичко в къщата да е организирано и да върви както трябва за него и дъщеря му. Възнамерява да дава големи приеми и желае ние да осигурим прислугата, конете, колите, градинарите и всичко, за което можеш да се сетиш.

Алета беше онемяла и само гледаше втренчено брат си, а Хари продължи:

— Няма да е лесно, а разполагаме само с един месец, през който да подготвим всичко, преди той да пристигне в края на май.

— Но, Хари…

— Знам, знам! — прекъсна я брат й. — Косгроув каза, че можем да похарчим колкото искаме, за да подготвим къщата. Можем да боядисваме, да правим ремонти, да купим ново спално бельо и нови килими, ако желаем. Това, което иска Уордолф, е да може да живее тук и да устройва големи празненства, за да запознае дъщеря си с подходящи хора. Хари се усмихна хитро.

— Косгроув ще се погрижи за това! Можеш да не се съмняваш в думите ми.

— Но как бихме могли?… Невъзможно е!

— Трябва да го направим възможно, защото и двамата добре знаем, че се нуждаем не само от тези пет хиляди лири, но и от всичко останало. Помисли си само какво би означавало тази стая да има нов килим например.

— Но Хари, как можем само за един месец да намерим работници, прислуга и всичко необходимо?

— Трябва да можем. И нещо повече. Като идвах насам, си мислех, че самите ние ще трябва да надзираваме всичко.

— Искаш да кажеш… да останем да живеем тук… заедно с нашите наематели?

Хари помълча, а после каза:

— Няма да ти хареса, Алета, но това беше идея на Косгроув. Той предложи аз и ти да останем и да ръководим нещата. Инкогнито, така да се каже.

— Нещо… не разбирам.

— Тогава нека да го кажа съвсем направо. Ти ще ръководиш домакинството, а аз ще се грижа за всичко останало.

— И казваш… инкогнито.

— Точно това имах предвид. Очевидно американците ще се притесняват, ако знаят, че имението е наше. Затова трябва да се престорим, че сме от прислугата на собственика и че действаме от негово име. Единственото нещо, което трябва да решим, е как да се казваме.

Алета скочи на крака.

— Мисля, че си полудял! Не можем да го направим! Ще бъдем разкрити! Всичко това е невъзможно!

Хари сви устни. После изрече бавно:

— Не и ако имаме неограничени суми за харчене.

— Неограничени?

— Така каза Косгроув. Фактически той е в безизходица. Опитал е всички други големи къщи около Лондон, защото Уордолф желае да е именно тук, но нито една от тях не е свободна. Това е последната му надежда, а той твърдо е решен да не загуби голямата комисиона, която ще получи от уреждането на въпроса. Той ще ни помага, с каквото може, бъди сигурна в това.

— А аз ще съм… икономката!

— Много добре знаеш, че не можем да съберем заедно новите слуги с тези, които имаме сега, без да има някой, който да се разпорежда и да се грижи всичко да върви гладко.

На това не можеше да се възрази. Алета не каза нищо, защото добре знаеше, че няколкото възрастни жени, останали в къщата, понеже те не можеха да си позволят да ги пенсионират, няма да могат да се погодят с непознатите и няма да знаят какво да правят, ако тя не е там.

Не защото в това да си икономка имаше нещо срамно, мислеше си тя. А просто защото всичко изглеждаше толкова трудно осъществимо и тя се страхуваше от невероятното количество дребни подробности, за които трябваше да се погрижи.

Алета по-добре от Хари знаеше в какво състояние се намира къщата. Тя беше оставена да се руши по време на войната само с няколкото стари слуги, които се грижеха за момичето и за гувернантката й.

През по-голямата част от времето си баща й живееше в Лондон и имаше там някаква много неизяснена служба, за която никой в Министерството на войната не можеше да даде ясно обяснение.

Беше починал миналата година и те двамата с Хари бяха ужасени от големите суми, които беше оставил като дългове.

Когато Хари се завърна от Франция, където беше през последната година от войната, той едва не се разплака, когато видя в какво състояние е не само къщата, но и конюшните и градините.

— Като си помисля как изглеждаше — повтаряше той на Алета и на нея й се доплакваше.

За да живеят и за да изплащат вноски на кредиторите на баща си — всеки месец, както им бяха обещали, — беше се наложило да продадат много от скъпоценностите, които притежаваха. Алета знаеше, че сърцето на Хари се къса, когато трябваше да се разделят не само със сребърните сервизи, които бяха част от къщата поколения наред, но и с много от картините.

Тя знаеше, макар че нито един от двамата не споменаваше това на глас, че само защото една особено хубава картина на Гейнзбъро беше отпътувала за Америка, те и двамата не можеха да помислят за тази страна, без да усетят нещо, което доста приличаше на омраза.

А сега именно американец щеше да се премести да живее в Кингз Уейт. Алета откри, че вече мисли с неприязън за това и си даде сметка, че се държи глупаво.

— Решил ли си вече… да го направиш?

— Каква друга възможност имаме — отговори той, — освен да продадем още картини?

Тя знаеше, че брат й се бори, за да успее да запази останалите семейни картини от Рейнолдс и Лорънс, които те и двамата обичаха, но за които с всеки изминат дои все по-реална ставаше опасността да се озоват под чукчето на аукционера на някой търг.

Именно мисълта за картините на Гейнзбъро накара Алета да вземе решение:

— Ще направя всичко за пет хиляди лири!

— И да не забравяме ремонтите, пребоядисването, подновяването — добави Хари.

— Ще трябва да ремонтираш конюшните. Не би могъл да сложиш кон, или дори кола под всичките тези дупки по покрива.

— Да, давам си сметка, че е така.

Той бръкна във вътрешния си джоб и извади лист хартия, който постави на масичката. Алета го погледна. Беше чек за хиляда лири.

— О, Хари! — пое дълбоко дъх тя.

— Това е за непосредствените ни разходи — обясни той. — Косгроув каза, че всички големи сметки за ремонти, обзавеждане и каквото и да е друго, което е нужно да купим, можем да препращаме на него.

Сивите очи, на Алета се разшириха. Тя едва сега започваше да разбира какво означава това и усети как една вълна на силна възбуда премина през нея.

— Не мога да повярвам, че е истина! Ти сигурно… си измисляш всичко това!

— Истина е! — отговори Хари. — И макар, че може да е дяволски неприятно в известен смисъл да се превръщаме в главни прислужници и да ни нарежда някакъв си американец, ще трябва да помним, че с това ще изплатим по-голяма част от татковите дългове, а Кингз Уейт ще бъде подсигурено с ремонтите, от които страшно се нуждае.

Алета седна отново до него и обви врата му с ръце.

— Ако наистина успеем да постигнем това, си струва човек да работи като роб. О, Хари, така ужасно се притеснявах, че единственото решение е да продадем, къщата и имението.

— Фактически не мога да направя и това — повтори Хари. — Знам, че сме говорили вече по този въпрос, но трябва да кажа, че имението е предмет над унаследяване и нямам право да го продавам — не че ще мога да си позволя да имам син!

В очите на Алета имаше сълзи, но на устата й грееше усмивка.

— Сега късметът е на наша страна! — каза тя. — Също като че ли огромен черен облак се е вдигнал нагоре и слънцето отново ни е огряло! Сега вече с нищо друго не трябва да се разделяме. Ще можем да запазим дори и другите картини на Гейнзбъро.

Хари също се усмихна.

— Няма да мога да се справя без твоя помощ.

— Разбира се, че ще ти помогна. И ще бъде забавно, защото ще го правим заедно. Трябва веднага да се захванем за работа.

— И аз мисля така — съгласи се Хари. — Затова на път за тук спрях в селото. Джонсън каза, че ще дойде след половин час.

— Тогава ще е добре да си донесе и инструментите — засмя се Алета. — Ще има нужда от тях!

ГЛАВА ВТОРА

Алета въздъхна дълбоко и седна на дивана.

— Не мога повече! — каза тя. — И ако нещо не е, но вкуса им, ще им се наложи просто да приемат нещата такива, каквито са!

— Ти беше чудесна! — каза Хари. — Казах на Джонсън, че всичките му хора ще получат премии. Наистина направиха чудеса.

— Така е. И къщата е съвсем друга.

Докато говореше, тя оглеждаше гостната. Помисли си, че стаята е придобила друга красота с новите завеси и килима. Така й се прииска баща й да можеше да я види сега.

Наистина килимът беше взет под наем, защото това беше скъп персийски килим, който те не можеха да си позволят да купят, но капитан Косгроув беше успял по обичайния си невероятен начин да ги снабди с този.

Навсякъде из къщата Алета беше подредила много, много цветя и те освежаваха дори и най-непривлекателните стаи, които не бяха успели да подновят.

Същото се отнасяше и за горния етаж. Голямата част от спалните изглеждаха съвсем прилично, въпреки че имаше още много да се прави по тях. Това не беше толкова чудно, като се има предвид, че Кингз Уейт имаше над триста стаи.

Както и да е, Джонсън — местният дърводелец и декоратор — беше събрал работници от цялото графство. И те наистина бяха взели умно решение да му се доверят напълно. Той познаваше Кингз Уейт откак се помнеше, обичаше го и беше извършвал всякакви ремонти, когато можеха да си ги позволят, от мига, в който баща им беше наследил имението от своя баща.

Не само щеше да се обиди жестоко, ако го бяха пренебрегнали и бяха се обърнали към друг, както предлагаше Косгроув, но и никой друг не би проявил същото внимание и интерес.

Това се отнасяше и до организирането на прислугата. Алета беше съвсем сигурна, че старите им прислужници, които им бяха останали верни по време на войната, не бива да бъдат разстройвани, като се наемат хора от Лондон, които несъмнено щяха да гледат с презрение на местните хора и биха създавали ядове.

Затова тя беше настояла, макар че Хари бе изразил съмнение доколко успешно ще е това, не само да убедят много от пенсиониралите се при тях да се върнат и да помагат, но също така да приемат на работа млади момичета от селото и от други части на имението.

— По-възрастните ще ги обучават — казваше тя, — а аз ще съм наблизо, за да се погрижа всичко да е наред.

— Мислих си за това — бе отвърнал Хари, — и съм убеден, че трябва колкото е възможно по-малко да се мяркаш пред очите им.

Алета се беше засмяла.

— И аз съм на това мнение, но може би не по същите причини.

— Смятам, че това е важно, защото ти изглеждаш толкова млада и си прекалено хубава. Не мога да оставя американските ни гости да се заглеждат по тебе.

Алета мислеше същото и затова нямаше желание да се поставя в неудобни ситуации. Така че тя покани предишната им икономка, която бе работила в Кингз Уейт над четиридесет години, да се върне.

Отначало Хари беше ужасен от идеята.

— Старата мисис Абът? — бе възкликнал той. — Мислех, че отдавна е починала!

— Не, не е — бе отвърнала Алета. — Живее със сестра си в Свети Олбънс. Ще отида да я видя и да й кажа, че искам да ни помогне.

— Но тя трябва да е на сто години! Поне така си мислех, когато бях дете.

— Ще навърши осемдесет — бе признала Алета, — но докато се държи на краката си, искам тя да е тук. Тогава американците могат да дават заповедите си на нея, а тя ще ги съобщава на мен.

Накрая Хари се предаде просто защото не искаше да се безпокои и за това, след като си имаше достатъчно грижи с ремонта на конюшните и наемането на коняри и шофьори.

И двамата с Алета бяха поразени, когато Чарлз Косгроув им каза какъв обслужващ персонал ще искат американците.

— Четирима шофьори — бе възкликнал Хари, — освен тези, които ще ги докарат! За какво им са толкова много?

— Милионерите очакват да изхарчат парите си — му бе отговорил Чарлз Косгроув. — В Америка Уордолф има частен влак, цял парк коли, моторници, яхти и дори самолет, готов да го отнесе, където си пожелае и то веднага.

— Никой не бива да е чак толкова богат! — промърмори Хари, а Косгроув се засмя.

— Ти самия не би отказал да си в същото положение, но притежаваш нещо, което г-н Корнелиус Уордолф никога няма да има.

— И какво е то? — бе полюбопитствала Алета.

— Дом, който е не само съвършен архитектурен паметник, но и който ви принадлежи, плюс факта, че родословното ви дърво би го накарало да позеленее от завист.

Всички се бяха разсмели, но по-късно, когато отново си мислеше за казаното, Алета си даваше сметка, че капитан Косгроув имаше право.

Никакви пари не можеха да купят историята, която лежеше зад нея и Хари. Никакви пари не можеха да построят къща като Кингз Уейт с нейната атмосфера, с нейните духове и нейната мека красота, дошла през вековете.

— Обичам я! — си бе казала Алета, гледайки, слънчевата светлина над езерото.

Що се отнасяше до нея самата, тя знаеше, че никъде другаде не може всичко да е така съвършено и никое друго място не би й дало това усещане за принадлежност.

„Каквито и жертви да се налага да направим с Хари, струва си“ — бе си помислила тя.

Мислеше, че трябва да е признателна. Смирено призна поради факта, че благодарение на г-н Уордолф няма да им се наложи да се безпокоят за сметките си поне за една година.

След смъртта на баща си имаше усещането — когато бяха научили как стоят нещата, — че тя и Хари водят една безнадеждна битка, в която неизбежно в края на краищата те ще са победените.

И ето сега като благословия от небето бе дошло едно отлагане на присъдата и тя чувстваше, че всеки пирон, който работниците забиваха в старинната сграда, всяка керемида, която слагаха на покрива, всяко стъкло, поставено в рамките на прозорците й донасяха още една малка искрица надежда.

Може би по някакъв начин, но никой не знаеше точно по какъв, те щяха да могат да продължат да живеят в Кингз Уейт, без да се налага да гледат как се разрушава напълно — така както си бе представяла, че ще стане само допреди месец.

— Благодаря ти, благодаря ти, Господи — казваше, тя всяка сутрин, когато ставаше рано, за да започне работа.

Повтаряше същите думи и когато се сгушваше в леглото си и заспиваше едва ли не преди да е свършила молитвите си.

— В колко часа пристигат? — попита тя сега Хари и хвърли поглед към часовника върху камината, който работеше за първи път от началото на войната.

— След около час. Има ли още нещо, което искаш да бъде отнесено горе в детските стаи? Ако има, аз ще го занеса.

— Мисля, че нищо не съм забравила — отговори Анета.

Когато разбраха, че трябва да се изнесат от стаите си, те се бяха събрали да се посъветват и да решат къде да се настанят.

Алета беше тази, която не можеше да възприеме мисълта, че трябва да се премести в помещенията на прислугата, и тогава й дойде наум блестящата идея да отворят детските стаи на третия етаж.

— Ще бъде доста забавно да спим там, където сме спали като деца. Поне обстановката ни е позната и няма да се чувстваме като чужди в собствения си дом.

Хари се съгласи, но не остана особено очарован от идеята й.

Но Алета знаеше, че несъмнено ще има дълги часове, през които ще бъде сама, и беше успокояващо да си представи, че ще стои пред камината с месингова предпазна решетка в детската стая, ще седи в стола, на който винаги седеше бавачката й, параванът — целият покрит с ваденки и коледни картички — стоеше винаги над нея, за да я предпазва от течението.

Беше отнесла горе всички свои вещи, за които не можеше да си представи, че някой друг може да докосва. Това бяха неща, които са принадлежали на майка й, и книгите, които бяха любимото четиво на баща й.

Най-много съжаляваше за това, че няма да може да посещава огромната библиотека. Дори през войната тя бе настоявала прислужниците да държат отворена тази стая и да я почистват от прах от време на време, така че да може да преглежда книгите, подредени по полиците. А когато си подбереше някоя, тя се свиваше удобно на кълбо до прозореца и четеше.

„Все пак ще мога да си вземам това, което искам — мислеше тя, — защото никой няма да забележи. Въпреки че няма да е същото, след като няма да мога да седя на любимото си място и да знам, че ако не ми хареса, книгата, мога да избера някоя от хилядите други.“ Но това бяха дребни грижи.

Беше толкова вълнуващо да види колко променена изглеждаше старата къща, с нови завеси в спалните за гости и взети назаем килими или малки килимчета, които прикриваха по-износените части.

На Чарлз Косгроув му хрумна блестящата идея да отидат до залите за разпродажба, за да купят завеси, които дори и малко износени — бяха доста по-добри от тези на Кингз Уейт.

Толкова много хора се отказаха от големите си къщи по време на войната или пък не могат да си позволят да живеят в тях сега — бе казал той, — ще можете да намерите завеси и мебели на страшно ниски цени.

— Кой може да си позволи да купува? — попита го тогава Алета.

Капитан Косгроув се бе усмихнал малко цинично:

— Трябва ли да питаш? Американците са тръгнали на лов за добри сделки в Европа. Казаха ми, че херцогът на Уестминстър, който е по-богат от всеки един от останалите херцози, продава своята картина „Синьото момиче“.

— А, не! Как е възможно? — ядосано бе извикала Алета. — Тази картина принадлежи на Англия. Нямат право да я оставят да преплува океана.

Капитан Косгроув само бе свил рамене.

— Предполагам, че и на него му трябват пари както на всички останали и ако не бяхте настояли да си наемете местни лакеи, щях да ви доведа какъвто брой пожелаете бивши офицери, които не смятат, че е под достойнството им да прислужват на новобогаташите.

— Все още ли е трудно да се намери работа?

— Почти невъзможно! — бе отговорът на капитан Косгроув. — А тези, които са вложили рентата си във ферми за пилета или разни подобни, сега банкрутират. Ако исках да наема на работа хиляда мъже, можех да намеря без никакво усилие.

Думите му бяха накарали Алета да се запита дали мъжът, с когото бе разговаряла преди повече от година в храма на площад Бъркли, си беше намерил работа, каквато търсеше.

Беше се оказало невъзможно да забрави тази странни омагьосана вечер, когато я целунаха за първи и единствен път в живота й и когато беше чула славеите да пеят горе в клоните на дърветата.

Като си мислеше сега за това, то й приличаше на красив сън, който бе продължил дълго, но който беше избледнял и оставаше в будното й съзнание, за да не бъде забравен никога.

Тя повтаряше и преповтаряше всяка дума от разговора с човека, който беше седял до нея, но когото не беше видяла.

Чудеше се как ли изглежда. Понеже гласът му беше дълбок и повелителен и защото беше висок и с широки рамене, тя си представяше, че е тъмнокос и красив.

Радваше се, че не го бе видяла, защото това би означавало и той да я види и — макар, че й бе казал, че навярно е привлекателна, защото гласът й е такъв, — можеше и да се разочарова.

Понякога се заглеждаше в себе си в огледалото и се питаше колко ли се е променила от онази нощ, когато — безпомощна, срамежлива и много несигурна в себе си — се бе измъкнала от първия си бал и бе намерила и малкия храм сред градината едно вълшебство, което не можеше да се забрави.

Как можеше да знае, как можеше да се досети, че я чака такова приключение?

Но заради това, което й бе казал един непознат, всичко се беше променило и тя се бе върнала на бала усмихната и бе танцувала доста преди кръстницата й да реши да си тръгнат.

След това излизанията в обществото не бяха така трудни.

Понякога имаше чувството, че е била в малка лодка, която мъжът от храма е тласнал към средата на течението. И благодарение на това, че той го беше направил, тя бе открила, че и сама може да плува доста добре.

Не бе имала прекалено много време, за да открие какво може да й донесе Лондон, защото само месец след онзи бал на площад Бъркли тя бе получила телеграма от къщи, с която й съобщаваха, че баща й е болен.

Бе побързала да се върне в Кингз Уейт и само един ден й бе достатъчен, за да разбере, че баща й наистина е много зле.

Бе изпратила съобщение на Хари, който се готвеше да напусне полка си, и той също бе побързал да пристигне, за да бъде до леглото на баща си.

Сър Хуго се бе разболял от вирусен грип, който се бе разпространил из цяла Европа и бе взел повече жертви, отколкото войната.

При сър Хуго грипът се бе превърнал в пневмония и всъщност той почина от усложненията.

Тогава Хари и Алета бяха узнали за финансовото си състояние. Оттогава насетне и дума не можеше да става за балове и за забави, а само за едно отчаяно усилие да оцелеят и да не позволят тези, които зависеха от тях, да умрат от глад.

Трябваше да се изплащат пенсии, трябваше да се нахранят старите слуги, които гледаха на Кингз Уейт като на свой дом, и Хари отчаяно бе казал: „Проклети да са парите!“

Разбира се, налагаше се да се продават разни неща и при всяка картина, свалена от стената, при всеки предмет от сребърните сервизи, взети от килера, Алета си мислеше, че те откъсват по частица от самите себе си.

Тя познаваше историята на всяка вещ, с която се разделяха. Всички те като че ли бяха свързани по особен начин с нея самата, а знаеше, че и Хари изпитва същото.

Когато търговецът, купил картините, бе дошъл да ги вземе, Хари бе излязъл в ранни зори, за да язди и се бе върнал чак по тъмно.

Но Алета ги наблюдаваше как се отдалечават, натоварени във фургон. Фургонът изтрополи по каменния път, който се нуждаеше от сериозен ремонт, и продължи нататък по алеята, където изровените ями караха колата да се люлее и да се накланя настрани, когато преминаваше през тях.

— Какво още трябва да си отиде? Какво още? — се бе питала тя.

А сега си помисли, че цяла година нямаше да е необходимо този въпрос да отеква в мислите й.

— Изглеждаш капнала — загрижено каза Хари. — Ще ти донеса едно питие. Какво искаш?

— Ако ми дадеш нещо силно, ще ми замае главата — отговори Алета. — Знаеш ли, нито ти, нито аз сме или нещо днес.

— Наистина не сме! — учудено каза Хари. — Дори не ми мина през ума. Толкова бях зает.

Той се изправи и изведнъж извика:

— Имам идея!

— Каква идея?

— Сега ние с теб ще се възползваме от гостоприемството на нашия наемател, като си отворим бутилка от неговото отлично шампанско!

— О, Хари, не можеш да направиш това.

— Напротив, точно това мисля да направя. И ако смяташ, че е нечестно, ще ти кажа, че аз помагах при пренасянето на касетките с бутилките надолу, така че ми се полага поне надницата на обикновен работник, а това би било много повече от една бутилка шампанско!

Той излезе от стаята преди Алета да може да му отговори. Като се облегна назад върху възглавниците с нови калъфки от сатен, тя си помисли, че никога през живота си не е била така уморена.

По-рано, след като по цял ден беше яздила до баща си, беше се чувствала поизтощена, но сега всяко мускулче по тялото й я болеше, а главата сякаш не беше нейната.

Знаеше, че е така, защото се бе блъскала по двадесет и четири часа на денонощието, както и Хари, но всяка минутка от тях си струваше, за да види Кингз Уейт с възвърнатата му красота, също както по времето на дядо й.

За съжаление парите, които са му позволявали да живее нашироко във фамилната къща, не са били негови, а на жена му, и той е харчил от нейните доходи. Като починала, капиталът й бил задържан от собственото й семейство.

„И оттогава — мислеше си Алета, — винаги е трябвало да пестим, да пестим, да пестим и да се опитваме да свържем двата края.“

А после си каза с малко кисела усмивка, че баща й не се беше опитвал твърде да пести. Той бе продължил да харчи за неща, които са му изглеждали наложителни, като ги беше оставил на тях да подредят бъркотията след смъртта му.

„Поне се е забавлявал — помисли си Алета, — както сега Хари ще се забавлява цяла година.“

Знаеше, че това, което бе зарадвало брат й най-много, бяха конете, които — както му бе поръчано — той беше купил.

— Язди ли господин Уордолф? — беше попитал той Чарлз Косгроув.

— Нямам представа — бе отвърнал той, — но предполагам, че очаква всичко типично английско да му бъде предложено, а това — както много добре зная — включва и конете.

Нямаше нужда Хари да бъде убеждаван, за да напълни конюшните, и Алета знаеше, че каквото и да става, той щеше да се възползва от възможността да разхожда конете, които го очароваха с чистокръвната си порода и с умението си да прескачат препятствията, които той беше поставил в парка.

„Днес похарчих цяло състояние — бе казал той, като се бе върнал от разпродажбата в Татърсълз, — и Косгроув плати за всичко, което купих, без да му мигне окото!“

Само мога да се надявам, че и господин Уордолф ще има същото отношение — бе казала Алета и в гласа й имаше мъничко боязън.

— Само си представи, Хари, какво ще стане, ако той не хареса това, което сме купили, и откаже да плати?

— Това си е грешка на Косгроув, а не наша. Спри да се безпокоиш. Според мен, ако ще има някакви оплаквания, те ще са само защото сме били пестеливи, а не защото сме били екстравагантни.

Но именно капитан Косгроув беше посочил един недостатък на Кингз Уейт.

— Има нещо, което със сигурност ще липсва на американците — бе казал той, когато ги поздравяваше за всичко, което бяха направили.

— И какво е то? — бе попитал Хари.

— Баня с басейн.

За момент Хари и Алета гледаха сякаш нищо не разбират, а после Хари каза:

— Дали намират, че им е необходима наистина?

— Американците страшно обичат да се къпят — бе обяснил капитан Косгроув — и се опасявам, че няма кой знае колко да оценят двете бани, които имате тук. Бих се обзаложил, че той ще поръча да бъдат направени още бани веднага щом пристигне.

— Надявам се да не поръча — бе отвърнал Хари. — И без това имахме достатъчно главоболия с ремонта на тръбите на тези, които имаме.

— Американците са много чист народ — ехидно се бе засмял капитан Косгроув.

— Но кой ще използва баня с басейн?

— Всички! — бе отговорил той, — включително и тези, които ходят на бурните забави в Холивуд и често завършват забавата с дрехите в басейна.

— Какъв неприятен начин да се забавляваш — студено бе отбелязала Алета.

— Надявам се, че няма да организират подобни празненства тук — бе казал Хари. — Ако повредят нещо, ще трябва да си платят.

— За това вече сме се разбрали. В договора е предвидена клауза, която решава този проблем. Фактически, ако имаме късмет, когато си тръгнат доста от тук нещата ще бъдат подменени, независимо дали са повредени или не.

Като видя, че Алета бе готова да протестира, Хари бързо се намеси:

— Добре, добре. Знам, че можем да ти се доверим, Чарлз, да се грижиш за интересите ни.

— Надявам се, че точно това съм направил, а също и за моите интереси.

Когато вече си беше тръгнал, Алета каза на брат си:

— Знам, че наистина беше много любезен, но всъщност не харесвам много капитан Косгроув. Има нещо у него, което ме кара да мисля, че той приема всичко само от гледна точка на лири, шилинги и пенсове.

— И много умно прави — бе отвърнал Хари. — Ако не гледаше така на нещата, сигурно щеше да пропадне както много момчета от полка. Бексън се е застрелял миналата седмица.

— О-о… не! — изрече ужасена Алета.

— Не е успял да си намери работа и жена му го напуснала. Той винаги си е бил малко неуравновесен.

— Но това е толкова несправедливо… Толкова жестоко! — с много вълнение бе извикала Алета. — Мъже, които са се били за тази страна, а сега са без пени в джоба си и не могат да се прехранват. Правителството трябва да направи нещо за това.

Това беше вик, който отекваше във вестниците всеки ден, но като че ли нищо не се правеше. Макар че беше трудно да се открият точни данни, Алета бе сигурна, че безработицата вземаше огромни размери в цялата страна.

„Може би в края на краищата трябва да сме благодарни на американците“ — мислеше си тя.

В същото време изглеждаше несправедливо, че въпреки многото жертви, които и те бяха дали, бяха излезли от войната по-богати, отколкото бяха влезли в нея.

Тя изпи шампанското си и каза:

— Благодаря ти за това, Хари. Сега мисля, че ще се кача горе. Не искам господин Уордолф да пристигне и да ме види как си седя тук.

— Да, разбира се! И аз ще дойда след малко. Алета мина от гостната стая в обширния вестибюл и видя четирима лакеи, облечени в ливреите на фамилията Уейт, с големите сребърни копчета с техния герб. Лакеите стояха малко притеснено до входната врата.

Те й се усмихнаха малко фамилиарно, защото бяха момчета от селото. Бяха преминали обучение с ежедневни тренировки при стария Барлоу, който бе работил като иконом в Кингз Уейт преди войната, и сега — макар че беше почти седемдесет и пет годишен, — с удоволствие бе приел да се върне.

— Оставете всичко на мен, мис Алета — беше й казал той. — Ще ги науча на дисциплина тия момци и няма да имаме неприятности, както бихме имали с ония лондончани от източните квартали. Хич не ми се нравеха лакеите, дето ги имахме в Лондон.

Това се отнасяше за времето на дядото на Алета, когато е имало къща на фамилията Уейт на Кързън Стрийт, близо до Хайд Парк, но която била продадена и от години вече в нея се помещаваше някакъв клуб.

— Виждам, че сте готови да посрещнете господин Уордолф и компанията му — каза Алета на лакеите, когато стигнаха до стълбите.

— Тъй е, мис — отговори единият от лакеите.

— И сега да не забравяте, каквото и да правите, че никога не трябва да се обръщате към мене или към господин Хари с истинските ни имена. Ние сме господин и госпожица Данстън, ако ви попита някой. Но най-добре ще е въобще да не ни споменавате, освен ако не се наложи.

— Разбрано, мис — отговориха лакеите почти в хор и Алета тръгна нагоре по стълбите.

Страшно дълго бяха мислили какво име да си изберат. Повечето от имената им се струваха или прекалено обикновени, за да се харесат на Алета, или прекалено претенциозни, за да се харесат на Хари.

Най-накрая се бяха съгласили да изберат първото име, което срещнат в една книга, и се надяваха то да е подходящо.

Това бе името Данстън.

— Става — беше казал Хари. — Звучи като име на хора от средната класа, а се предполага, че ние сме такива.

Алета се бе разсмяла.

— Със сигурност мога да кажа, че не изглеждаш от тях.

Тя смяташе не само че Хари има аристократичен вид, а също и че е изключително красив, особено с костюма за езда, с ботуши, лъскани под надзора на Барлоу докато — както тя казваше — можеше да види лицето си в тях.

И понеже беше ужасно уморена, тя се качваше бавно по стръмните и тесни стълби, които водеха към втория и третия етаж.

Детските стаи изглеждаха доста приятно с мебелировката, донесена отдолу, и с нови завеси и калъфки за столовете, които капитан Косгроув беше настоял да приемат.

— Ако не се чувствате удобно — бе казал той на Алета при нейните протести, — няма да можете да си вършите работата добре, а това ще е пагубно за всички ни.

Тя се чувстваше малко виновна, че вземат нещо за себе си от техните наематели, но лъскавият кретон, който висеше от двете страни на прозорците и който покриваше удобните кресла и дивана, правеше стаята много привлекателна.

Тъй като мислеше, че това ще ободри и нея, и Хари, и бе подредила голяма кръгла ваза с рози на масата, покрита с нова покривка, а друга една ваза, в ъгъла на стаята, бе пълна със сини делфиниуми.

— Стана доста приличен дом — каза си Алета подигравателно, като влезе в стаята, — а сега, мис Данстън, помнете, че са ви наели на работа, за да бъдете експедитивна и трябва да бъдете именно такава.

Като си говореше на глас, тя прекоси стаята и отиде до един от прозорците, който гледаше към предната част на къщата.

За момент виждаше само златния блясък, който следобедното слънце сипеше над езерото, и както винаги това я пренесе в света на приказките, които обичаше като дете.

Тогава видя, че по алеята се задава голяма кола, последвана от половин дузина други.

— Пристигат! — възкликна тя и с притеснение си помисли дали Хари беше изнесъл и празната бутилка от шампанско, и себе си от гостната.

После се убеди, че го е сторил, защото го видя да стои и нервно да наблюдава кавалкадата, която минаваше по моста, за да навлезе във вътрешния двор.

— Господин Уордолф положително пристига като аристократ — каза си тя.

Само за миг усети неудържима неприязън за това, че той е толкова богат и е американец, но си каза, че се държи детински.

— Ние сме му признателни, много признателни! — каза си тя сурово. — От него печелим ние и всички в имението — хора като стария Барлоу и мисис Абът ще получат по-добри заплати, отколкото някога са получавали през целия си живот.

Тя проточи шия напред и успя да види, че първата кола вече е спряла пред входната врата.

Двама от лакеите бяха пред колата. Единият беше отворил вратата, а другият бе готов да помогне на пътниците.

Най-напред от колата слезе една жена и Алета, макар че виждаше само главата й, разбра, че е стройна и елегантна, и си помисли, че това трябва да е дъщерята на господин Уордолф. Тази, която щеше да се омъжва за херцог.

— Как се казва? — бе попитала Чарлз Косгроув. Люси-Мей — бе отговорил той.

Две имена?

Ама че интересно!

Американците често събират две имена по този начин й беше обяснил Косгроув. — Това обикновено означава, че мама е искала едно име, а татко — друго и са стигнали до компромис, като са ги съединили.

Това бе разсмяло Алета.

— Ами ако предположим, че кръстниците имат друга идея?

— Тогава ги вмъкват по някакъв начин. Те обичат многото имена и типичен пример за това са имената на господин Уордолф. Той се казва господин Корнелиус Фиске Уордолф, младши.

— Младши?

— Баща му също трябва да се е казвал Корнелиус — така че той е станал Корнелиус Уордолф, младши и колкото и да е странно, дори когато баща му почине, той ще продължи да се нарича „младши“.

— Звучи много объркано.

— А на тях нашите титли им звучат два пъти по-объркано.

— Това го разбирам — бе отговорила Алета. — Когато главата на семейството се казва по един начин, първият му син — по друг, а останалите му синове — по трети начин… е, това сигурно ги подлудява!

— Наистина ги подлудява! — печално бе потвърдил капитан Косгроув и Алета се бе засмяла.

„Това трябва да е Люси-Мей“ — помисли си тя сега.

Тогава видя, че след момичето от колата слезе висок мъж с посребрени коси.

Държеше шапката си в лявата ръка и сега тържествено се ръкуваше с двамата лакеи.

Алета се задави от смях. Знаеше колко ще са изненадани двамата мъже, защото това беше нещо, което те със сигурност не са очаквали.

После първата кола отмина нататък и изведнъж, като че ли цяла армия от млади хора започнаха да слизат от другите коли.

Стана й толкова интересно, че тя отвори прозореца и веднага чу гласовете им — високи, пронизителни, бъбриви — докато се качваха по стъпалата към къщата.

Бяха очаквали голяма компания — и голяма компания, разбира се, беше пристигнала.

Алета започна да се безпокои дали всичко е наред и дали не бяха забравили нещо. После си каза, че ако има нещо забравено, то сега вече е късно да се направи каквото и да било.

Просто трябваше да седне и да чака, докато й бъде съобщено за проблемите, ако изобщо се появяха проблеми.

Яздейки обратно през парка, Хари си мислеше със задоволство, че засега всичко като че ли върви добре.

Бяха решили с Чарлз Косгроув, че ще е съвсем безопасно да се представи като управител на имението и че господин Уордолф трябва да бъде уведомен, че всяко нещо, което пожелае извън къщата, ще трябва да бъде поръчано чрез него.

Така че Корнелиус Уордолф бе изпратил да го повикат само час след пристигането си.

— Искам да ви стисна ръката, господин Данстън — каза той, — и да ви кажа колко съм очарован от великолепния замък, който ми бе предоставен от капитан Чарлз Косгроув.

— Радвам се, че сте доволен, сър — отговори Хари.

— Капитан Косгроув накратко ме запозна с историята му и ми каза да питам вас за всичко, което искам да знам за него, така че, надявам се, когато имаме време ще ми разкажете всичко, което знаете по въпроса.

— Ще се постарая — отговори Хари, чудейки се как ли ще може да сбие почти четирите века от историята на имението.

— А сега, искам да знам какво е организирано за забавлението на гостите ми — продължи господин Уордолф.

Докато казваше това, той седна и допълни:

— Седнете, младежо. Можете да пушите, ако желаете, няма чак толкова да се придържаме към протокола, след като двамата ще трябва да работим заедно.

— Благодаря, сър.

С посивялата си коса и строга фигура американецът определено му харесваше. Хари предполагаше, че е някъде към петдесетте. Имаше също и някакво излъчване, което Хари можеше да разпознае това — принадлежеше на човек, който знае накъде върви в живота и не позволява никакви пречки да застанат на пътя му.

Той накратко му разказа за конете и колите, които чакаха в конюшните.

Господин Уордолф слушаше, а после рязко попита:

— А бална зала?

За момент Хари не можеше да разбере точно за какво пита, а после уточни:

— Интересува ви дали имаме бална зала? Да, разбира се. Има бална зала и подът беше полиран наскоро. Въобще, всичко е наред.

— Това е страхотно! Ще организираме бал през следващите няколко дни. Откъде мога да намеря списък на местните хора, които трябва да бъдат поканени?

Хари стоеше учуден.

— Нима възнамерявате да поканите съседите си, сър?

— Защо не? Това е най-добрият начин да се запозная с тях.

Хари се поколеба за момент.

Знаеше, че фамилиите от графството биха приели за много странно някакъв непознат за района да ги покани в къщата, преди самите те да са го посетили.

А после си каза, че може би мисли прекалено старомодно. Съвсем сигурно беше, че поне младите ще бъдат очаровани, че в Кингз Уейт ще има бал, и липсата на официалности положително няма да ги възпре да присъстват.

— Ще ви предоставя списък утре сутринта, сър — каза той на глас.

— Благодаря. И предполагам, че можете да уредите някой да изпрати поканите?

Хари бързо си помисли, че Алета би могла да направи това, и кимна.

— Добре! Добре! — каза господин Уордолф. — Искам оркестър, най-най-добрия, така че по-добре го поръчайте от Лондон и ако готвачите не могат да се справят с вечерята, намерете ресторант, който да уреди това.

— Искате да кажете аз да го организирам, сър?

— Разбира се! Секретарят ми ще дойде след ден-два, но преди да пристигне тук, има няколко бизнес срещи и Лондон. Но вие можете междувременно да се разпоредите за всичко.

— Много добре, сър.

Това беше нещо, което Хари не бе очаквал и си помисли, че Косгроув би трябвало да го уведоми. Но сега вече не можеше да направи нищо друго, освен да се съгласи и когато се качи горе да каже на Алета какво се очакваше, тя просто се усмихна.

— Поне не се оплаква от къщата — каза тя, — и само си представи: бал, тука, в Кингз Уейт! Прекрасно! Винаги съм жадувала да видя това тук.

— То е нещо, което няма да видиш — побърза да я прекъсне Хари. — И двамата трябва много да внимаваме съседите да не ни забележат, защото те веднага ще издадат кои сме всъщност.

— Да, разбира се, давам си сметка за това — отговори Алета. — Но би било толкова забавно да потанцуваме в балната зала, където според мисис Абът не е имало забава отпреди моето раждане.

— Мама и татко не са могли да дават балове в онези времена, макар че си спомням, че даваха много вечери.

— Това е различно — каза Алета. — Но бал — това е нещо много специално.

И тя си спомни първия бал, на който беше присъствала. Балът на площад Бъркли. Спомни си танцуващите жени с дълги до глезените рокли, падащи на дипли около ханша надолу.

Сега роклите бяха по-къси, а и Чарлз Косгроув беше казал, че вече има и нови танци.

„Добре, че няма да ходя на бала — помисли си тя. Ще съм печално старомодна.“ Питаше се, дали мъжът, с когото разговаря тогава в храма на площад Бъркли, танцува в Лондон всяка вечер и дали някога се сеща за нея, както тя за него.

Може би, след като се бяха разделили, той повече никога не си е помислял за нея, макар и да я беше целунал.

Алета усети тръпки да минават по тялото й.

Макар и две години по-късно, тя все още усещаше чудото на тази целувка и си спомняше как тя сякаш я издигна нагоре към звездите, докато стана частица от прелестта на тази нощ и чу да пеят славеи. Хари я обгърна с ръце.

— Изглеждаш тъжна. Знам, че ти се иска да отидеш на бала. И, разбира се, бих искал да можеш да отидеш, но нали знаеш, че е невъзможно.

— Невъзможно е наистина — отговори Алета, — но ще е забавно да послушаме музиката и да видим, че Кингз Уейт отново посреща гости както някога.

— Трябва да стоиш настрана — твърдо каза Хари, като че ли мислеше, че тя е забравила. — А това ми напомня, че трябва да седнеш и да направиш списък на всички местни семейства, които Уордолф да покани. Предполагам, че си ги спомняш? Аз толкова дълго отсъствах, че почти съм забравил имената на хората, които познаваме.

— Много от тях се преместиха или пък бяха убити по време на войната.

Като казваше това, тя си спомни децата, които идваха на забави в Кингз Уейт и на които ходеше на гости с майка си.

Беше толкова вълнуващо да пътуваш в закрития файтон, наметната с вълнен шал върху официалната рокля и с две панделки в косите — по една над всяко ухо.

Като си мислеше за това, тя сякаш чуваше ударите на конските копита, когато пътуваха по тесните пътища, й после по широката алея, водеща до голямата къща, прозорците, на която грееха светнали.

А вътре намираше всички деца, които познаваше откакто беше съвсем мъничка. Играеха на „Кой ще седне пръв?“ и „Царьов портальо отвори порти“, а понякога имаше и танци — котильон с любезности, които момчетата бяха твърде срамежливи да поднесат. После сервираха чай с желирани плодове и за всеки имаше по един „гърмящ бонбон“ — дръпнеш опаковката и се чува пукот, а вътре е скрита някаква изненада.

А след това — обратния път към къщи. Често се случваше да заспи, сгушена в майка си, чиято ръка я обгръщаше.

„Момичетата може още да са тук — мислеше си тя, — но много от момчетата сигурно са били погубени във Фландрия.“

А може би някои от тях, като най-близкия им съсед, са били осакатени след раняване и би било нетактично да ги канят.

Изведнъж една мисъл й мина през ума.

— Не само аз не мога да отида на бала, Хари, а и ти също, а така добре танцуваш.

— Ще си танцуваме двамата тук горе. Или още по-добре, ще танцуваме в една от незаетите стаи, където ще можем да чуваме музиката.

Алета плесна с ръце.

— О, Хари, чудесен си! Страшно искам да го направим и никой няма да има по-красив партньор от мен. Но трябва да ме научиш да танцувам „шими“.

Хари изпъшка.

— Не съм сигурен, че и аз мога да го танцувам добре.

— Но ти си го танцувал и го знаеш.

— Да, но предпочитам фокстрот.

— Сигурна съм, че гостите на господин Уордолф са много, много съвременни. Така ми се иска да ги погледам как танцуват и после ще знаем стъпките.

— Слушай сега, Алета — предупредително каза Хари. — Никакво надничане, никакво подслушване! Много добре знаеш, че не си струва да рискуваме и да се показваме.

— Разбира се, че не — съгласи се Алета. — Само така си говоря. Освен това дори и да бях поканена на бала и аз като Пепеляшка нямам какво да облека.

— Е, това е най-хубавото, което чух, защото при тези обстоятелства нищо не може да те накара да се появиш.

Той й се подиграваше и Алета му хвърли една възглавница.

Хари я хвана и я хвърли обратно, а тя я постави внимателно на стола.

— Не бива да съсипвам нищо. Всички тези нови неща трябва да издържат дълго време. Освен ако, разбира се, не се ожениш за някоя богата наследница като Люси-Мей.

Хари се засмя.

— Признавам, че съм си мислил за това, но е твърде късно.

— Защо да е твърде късно?

— Тя вече си има своя херцог. Господин Уордолф току-що ми каза.

— Какво ти каза?

— Каза ми: „Искам да съм сигурен, млади момко, че за херцог Стадхамптън, който пристига утре, ще се грижат както трябва. Вярвам, че прислугата ви знае как да се отнася с един херцог. Направете така, че той да получи нужното внимание и да има всичко, което му е необходимо.“ Отвърнах му: „Ще говоря с иконома, а също и с икономката, сър, да направят така, че Негова светлост да няма оплаквания“. А господин Уордолф попита: „Мисля, че той произхожда от много стара фамилия?“ „Да, сър, Стадхамптън са една от най-старите фамилии в Англия.“ „Така ми беше казано. Радвам се, че го потвърждавате. Искам той да се ожени за дъщеря ми.“ А аз отговорих: „Това ще ви удовлетвори напълно, сър.“

Когато Хари повтори този разговор на Алета, тя се разсмя.

— Наистина ли говори така надуто? Трябва да е много впечатлен от херцога.

— Наистина е впечатлен. Така че аз дори нямам шанс да вляза в това състезание.

— Как изглежда тя?

— Още не съм я виждал. Очаквам да е като всички американски момичета — сърдечна, малко безцеремонна и жадуваща да види главата си окичена с благородническа корона. Херцозите са много търсена стока в момента в очите на американците, като английските имат предимство пред френските.

Алета пак се засмя.

— Говориш така, сякаш са стока за продан.

— Ами те са точно това! И си слагат съответна цена. Онзи ден ми казаха, че Вандервилтови са се спазарили за дъщеря си, която се е омъжила за херцог Марлборо. Забравих точно колко ми казаха, но беше астрономическа сума!

Алета направи малка гримаса.

— Мисля, че е унизително да продадеш титлата си или пък да продадеш себе си за титла.

— Е, това е нещо, което няма да се случи нито на теб, нито на мен, Алета. И ако искаш да знаеш истината нямам никакво желание, колкото и да съм беден, имам богата съпруга, която непрекъснато да ми напомня, че каквото и да купя, го купувам с нейни пари.

— Наистина не мога да си представя това да ти случи. В същото време, заради нея самата, надявам са, че тази, за която ще се ожениш, ще си има достатъчно пари да си купи някоя и друга дреха.

— Това е нещо друго — надменно каза Хари. Хубаво е една жена да си има свои пари за харчене. Но всяко нещо извън това би ме накарало да се чувствам унизен, а пък аз нямам никакво намерение да се чувствам по този начин.

— Не, разбира се — съгласи се Алета. — Но аз съм сигурна в едно, Хари. Която и жена да обикнеш, тя ще те обича заради теб самия. Ти си най-милият мъж, когото съм срещала в живота си!

Тя целуна брат си по бузата, а той се дръпна малко притеснено.

— По-добре да вървя долу — каза той — и да видя дали всичко е наред, макар че съм сигурен, че Барлоу се справя възхитително добре.

— Да, и аз съм убедена в това. Същото мисля и за мисис Абът. Ще отида до нейната стая малко по-късно, за да науча клюките. Тя ще може да ми каже какво представлява Люси-Мей. Мисис Абът много добре преценява жените.

— Както Барлоу преценява мъжете. Непрекъснато ми повтаря какъв „съвършен джентълмен“ е бил дядо, но имам чувството, че не мисли същото и за мене.

Алета се засмя.

Хари успокои коня си и животното тръгна в бавен тръс. Той се замисли. Мислеше за смеха на сестра си. Тя наистина се бе справила чудесно с всичко и ако не се беше съгласила да му помага, той нямаше да може да язди в този момент един от най-добрите коне, които е имал от години насам. Кон, заради който беше готов да продаде душата си на дявола, само и само да го притежава.

Яздеше по-бавно, защото не му се връщаше в конюшнята, където сигурно го очакваха куп задачи.

Тъй като се беше представил за управителя на имението, той бе заел канцеларията, която се намираше в й приземния етаж на източното крило и която не беше използвана от времето на дядо му.

Баща му беше пенсионирал стария управител и не беше назначил друг, макар че все повтаряше, че ще го направи. А после дойде войната и нямаше пари за това, й всъщност и едва ли в имението имаше работа за един управител.

Но канцеларията си беше на мястото с огромните отделения за папки, с карти на имението и едно много внушително бюро.

— Поне ще си давам вид, че работя — бе казал Хари, когато видя бюрото, но скоро стана ясно, че няма нужда да се преструва, защото наистина имаше много работа.

„Всъщност това е забавно — си бе помислил той. — По-добре отколкото да седиш, да се чувстваш нещастен и да се чудиш откъде ще дойде следващата коричка хляб.“

Той погледна към къщата, която бе постижение на Алета, и си помисли, че си струваше да направят такава жертва, за да могат да запазят Кингз Уейт за поколенията и да се чувстват част от това място, както то беше част от самите тях.

„Това беше голям късмет“ — помисли си той.

От къщата погледът му мина надолу към градината, където моравата, която съвсем доскоро имаше напълно подивял вид, си беше възвърнала нещо от кадифената мекота на подстриганата трева и бе придобила отново предишния си вид.

Ирисите покрай езерото трябваше да се подрежат, отбеляза си той, макар че бяха живописни, както и лютичетата, чието златисто отражение се носеше по водата.

Тогава видя, че нещо плува по средата на езерото и си помисли, че навярно е видра. От години не бе виждал видра и затова обърна коня си надолу към водата. Тогава видя, че не е видра, а човек.

Той гледаше изумен. Стигна до брега, спря и се загледа. Главата на плувеца се издигна над водата и той с учудване видя, че е жена.

Тя го забеляза, усмихна се и с няколко бързи удара стигна до края на езерото, близо до него.

— Здравейте! — каза тя. — Кой сте вие?

Докато говореше, тя се изправи и тръгна по плиткото към брега.

За негово голямо учудване, тя беше облечена в бански костюм без пола. Намираше, че й стои много добре, но в същото време беше твърде открит. Всъщност Хари беше леко шокиран.

Жената се изкачи по тревата, застана близо до него и смъкна от главата си черната плувна шапка.

Късо подстриганата й коса беше къдрава и тъмно червена. Хари си помисли, че това е цветът, който венецианските художници са използвали в безбройните си картини.

Тя погледна нагоре към него и забеляза, че той наблюдава като омаян.

— Попитах ви кой сте? — каза тя. — Аз съм Люси-Мей Уордолф, ако това ви интересува.

Хари едва успя да дойде на себе си и отговори:

— Добро утро, мис Уордолф. Аз съм управителят на имението — Хари Данстън.

Като каза това, той слезе от коня и мис Уордолф му подаде ръка, без да се притеснява, че от нея се стича вода и че черният й бански костюм е прилепнал към тялото й, като откроява всяка извивка на много привлекателната й фигура.

— Приятно ми е — каза тя. — Татко ми спомена, че имало някакъв управител, който се грижи за всичко по един много експедитивен според него начин, а това е висока оценка от страна на баща ми!

— Много съм поласкан — отвърна Хари и запита: Винаги ли плувате по този начин?

— Използвала съм обикновени басейни, но те не са толкова хубави като това езеро.

Хари се усмихна.

— Много отдавна не съм виждал някой да плува тук. Може би откакто аз самият плувах в езерото като малко момче.

Като каза това, той си помисли, че сигурно е бил недискретен, но изглежда Люси-Мей не бе забелязала нищо.

— Тогава ще е хубаво да се присъедините към мене някой ден. Предложих на някои от гостите си, но английските момичета бяха ужасени от тази идея!

Хари не беше учуден и каза:

— Сигурно намирате, че е доста студено.

— Не, добре е — отговори Люси-Мей. — Но хавлията ми е на другата страна, така че трябва да преплувам обратно, за да си я взема.

Тя погледна към другия бряг на езерото и каза:

— По-късно тази сутрин бих искала да пояздя и ще помоля за приличен кон.

— Ще се погрижа да има кон пред входната врата, по което време кажете. Ще ви придружава ли някой?

— Мисля, че да. Или вие можете да дойдете с мен, ако желаете. Виждам, че яздите чудесно.

— Благодаря.

— Не, наистина мисля така. Видях ви като идвахте през парка и си помислих, че яздите по различен начин от много мъже, които яздят наперено по Ротън Роуд или както там се нарича онова място в Хайд Парк.

— Ротън Роу! — поправи я той.

— Е, не мога да ги нарека добри ездачи и не биха били подходящи за ранчото на татко.

— Баща ви има ранчо?

— Няколко — отвърна Люси-Мей. — Това, в което най-много обичам да ходя, е ранчото с най-хубавите коне. Пригответе ми някой буен кон. Не ми се ще да пришпорвам някое старо муле.

Тя му се усмихна и без да добави нищо повече надяна плувната си шапка и се хвърли във водата.

Плуваше кроул по начин, по който Хари не бе виждал друга жена да плува.

Тогава си помисли, че може би е твърде нахално да гледа след нея така вторачено и подкара коня си нататък, чувствайки, че е объркан и в същото време заинтригуван.

Люси-Мей Уордолф беше много различна от това, което бе очаквал!

ГЛАВА ТРЕТА

Господин Уордолф със задоволство погледна към дъщеря си Люси-Мей, когато тя влезе в стаята.

Беше облечена във велурени мексикански каубойски панталони с ресни — „чапарахос“ — като тези, които носеше в ранчото му в Калифорния, зелена риза, която подчертаваше червения цвят на косите й, и черни ботуши с големи златни шпори.

Помисли си, както толкова пъти си беше мислил, че има късмет с дъщеря, която не само притежаваше много от неговата жизненост и висок дух, но и беше толкова хубава.

— Предполагам, че отиваш да яздиш?

— Да, папа, защо не дойдеш с мен?

— Прекалено съм зает с опознаването на къщата — отговори той. — Непрекъснато се губя из разни неотбелязани на картата коридори.

Люси-Мей се засмя.

— Това, което всъщност си мислиш, е, че ти се иска да я покажеш на някои наши приятели там у дома и да ги видиш как ще позеленеят от яд.

— Такава мисъл е минавала през ума ми.

— Е, а пък аз ще изследвам какво има навън и се надявам, че твоят управител, или там както си се нарича, ми е намерил кон, който си струва да яздиш.

— Трябва да има такива. Платил съм за това.

— Той самия язди добре, така че сигурно е и добър познавач — допълни Люси-Мей замислено, сякаш говореше на себе си.

— Остави сега младия Данстън — смъмри я баща й — и концентрирай мисълта си върху херцога. Той не е ли повдигнал най-после въпроса?

— Ако под това разбираш дали ми е направил официално предложение за женитба, отговорът е не. Но от начина, по който ти разговаря с него, предполагам, че това е предрешен въпрос.

Докато казваше това й се стори, че баща й отпусна и на лицето му се появи усмивка.

— Искам да те видя херцогиня. Това означа много тук, но още повече в Ню Йорк.

— Предполагам, че ягодовият лист ще ми отива. Но в същото време аз ще трябва да живея с херцога, не ти.

— Хамптън е много приятен човек и много по-интелигентен от повечето английски младежи, които съм срещал.

— Не забравяй, че сега името му е Стадхамптън поправи го Люси-Мей. — Предполагам, че прислугата знае, че трябва да го наричат „Ваша светлост“?

— Да не би да искаш да ми кажеш, че аз трябва да уча англичаните как да се обръщат към аристократите си? — гласът на господин Уордолф се повиши, като че ли се ядоса. — Казах на Данстън да се погрижи херцогът да бъде обслужван както трябва и ако това не стане адът ще се разтвори!

— Хайде, хайде, папа, не се ядосвай — успокои го Люси-Мей. — Тибалт Стадхамптън не е по-различен от това, което беше, когато го откри на онази забава в Нк, Йорк и му даде работа, за която той искрено ти беше благодарен.

— Разбира се, че трябва да ми е благодарен! Не на всеки човек, особено англичанин, бих се доверил в моя бизнес — каза господин Уордолф почти нападателно.

— В този случай това ти донесе дивиденти — усмихна се Люси-Мей, — и трябва да се впечатли от Кингз Уейт. Лично аз мисля, че това е най-прекрасната къща, която съм виждала!

— Ще трябва да благодарим за това на онзи приятел Косгроув. А и доста пари ми струваше!

— Да, но си заслужава всеки цент — спокойно отвърна тя. — Е, ако няма да идваш с мен, ще трябва да отида сама.

— Предполагам, че някой ще те придружи? — Попита остро баща й.

— Твоят господин Данстън ще дойде — подхвърли през рамо Люси-Мей.

Беше почти излязла от стаята, когато баща й извика.

— Какво стана с всичките ти приятели?

— Танцуват — отвърна му тя.

Стана така, че Хари попита същото, когато най-после тръгнаха, след като двата им коня, които страхливо се мятаха, се успокоиха и те вече можеха да разговарят.

— Мислех си, че приятелите ви могат да поискат да ви придружат.

Той говореше почти разсеяно, защото очите му бяха приковани върху стройната фигура на Люси-Мей, върху този необикновен костюм за езда. Досега не беше виждал такъв, но трябваше да си признае, че изключително много й отиваше.

Отворената на врата зелена блуза откриваше бялата й кожа. На главата си носеше шапка, но това, което наистина го порази — дори повече от банския й костюм беше фактът, че тя язди като мъжете.

Когато Хари напусна Англия през войната, единствените жени, които бе видял да носят панталони, бяха момичетата, работещи във фабриката за муниции. Като компромис към женската скромност те носеха дълги престилки от същата материя върху панталоните и шапчици с воланчета по края, които да предпазват косите им.

Не му беше и минавало през ум, че някога ще придружава дама, яхнала коня като мъж, но трябваше да признае, че Люси-Мей язди изключително добре, и опасенията му, че избраният от него кон ще бъде твърде буен, за да може тя да го удържи, бяха напразни.

Те препускаха в галоп, докато конете им бяха останали без сили, и сега преминаха в по-бавен ход, яздеха един до друг.

— Вие ли го избрахте? — попита тя и той знае, че има предвид коня.

— Да, аз — кратко отговори той.

— Тогава ви поздравявам за добрата покупка, зависимо от цената, която сте дали.

— Надявах се да го кажете. В конюшните има още няколко също толкова добри.

— Тогава престоят ми в Кингз Уейт наистина ми хареса.

— Вие не очаквахте ли, че ще е така?

— Не бях сигурна. Винаги са ми говорили колко са надути и традиционни британците.

— По време на войната се променихме значително и ще видите, като дъщеря на милионер, че хората с напълно готови да ви приемат такава, каквато сте.

Каза това малко сухо, като за момент усети неприязън от това, че всяка млада жена може да бъде толкова богата и толкова самоуверена.

— Престанете да ми завиждате! — остро каза тя. — Ако ние, американците, не можем да притежаваме синя кръв и фамилна история от векове, то тогава трябва имаме поне нещо друго. Просто така е справедливо!

Хари се притесни, че тя бе прочела мислите му и каза:

— Не ви завиждам. Просто в момента целият свят е малко объркан и ми е трудно спокойно да приема, че трябва да протягам ръка за милостиня.

— Това ли правите? — попита Люси-Мей — добре, но аз отказвам да ви съчувствам в момента, който това, което трябва да кажете, е, че се забавляват като яздите с мен и че обстановката е много приятна.

Хари отметна глава назад и се разсмя.

— Винаги ли давате инструкции на вашите кавалери как да ви правят комплименти?

— Разбира се, когато се бавят като вас!

Той отново се засмя.

— Какво искате да ви кажа, като се има предвид, че днес на два пъти ме шокирахте, и не съм сигурен дали това не е третият?

— Шокирах ли ви?

Люси-Мей го гледаше с учудване изпод дългите си тъмни ресници.

— Знам за какво говорите — изведнъж каза тя. — Моят бански костюм, костюмът ми за езда и сега, разбира се, моята искреност.

От израза, който се появи върху лицето на Хари, разбра, че е познала и се разсмя.

— Напомнете ми, като се видим тази вечер, да се усмихвам престорено зад ветрилото си.

— В пълна безопасност сте — отговори той. — Това е единственото време, в което няма да се срещаме.

— И защо не?

— Защото аз управлявам имението. Външните работници не влизат вътре, и обратно.

— Това английски правила ли са?

— Разбира се!

— Тогава трябва да видим дали не можем да ги нарушим. Предполагам, че ще е възможно.

— Това е нещо, което човек никога не знае.

— Готов ли сте да се обзаложите?

— Не. Просто съобщавам един факт. Трябва да се научите, мис Уордолф, че в Англия класите си знаят мястото.

— И от коя класа сте вие?

— Във всяко едно отношение аз съм нает на работа от баща ви, тъй като от името на собственика съм управител на това имение, чийто наемател е господин Уордолф.

— Кой е собственикът?

— Един господин на име сър Хари Уейт.

— Аз ще го срещна ли?

— Едва ли.

— Ще ми бъде приятно да се запозная с него. Той навярно знае, че е щастлив щом има късмет да притежава такава великолепна къща.

— Която не може да си позволи да ползва!

— Значи затова трябва да я дава под наем!

— Точно така!

— Трябва да кажа, че има доста неща, които трябва да се оправят и най-важното между тях е, че трябва се инсталират няколко бани. Англичаните трябва да са много мръсно племе.

— Може би американците са прекалено чисти — светкавично отвърна Хари. — Прекомерното миене може да бъде отдадено на желанието да се облекчи гузната съвест.

— Сега вече или ми се подигравате, или просто сте нагъл. И нека ви информирам, господин Данстън, моята съвест е чиста и не страда от никакви задръжки каквито и да са!

— Колко допълнителни бани искате? — попита Хари.

— Бих казала, че около дузина ще стигнат като начало.

— Вие се шегувате!

— Не. Всъщност, говорихме си с татко тази сутрин и той ще ви даде разпорежданията си да започнете да ги инсталирате веднага.

За момент Хари занемя.

Искаше да каже, че подобна идея е смешна и ненужна, като се има предвид, че са наели къщата само за една година.

После внезапно се сети какво му беше казал Косгроув — и беше прав, — че допълнителната полза от даването на къщата под наем ще бъде точно толкова важна, колкото и наемът какъвто и да е той.

Започна да разбира какво огромно преимущество би било навсякъде в Кингз Уейт да се инсталира подходяща тръбопроводна система, нови бани и мивки в будоарите, които бяха до много от спалните за официални гости.

Това би спестило усилията по осигуряването на вода, която слугите носеха от кухнята по стълбите, а това беше нещо, което ставаше все по-трудно с напредването на възрастта им.

То би спестило дългите разходки на течение в коридорите през зимата, когато трябваше да се придвижиш към двете бани, които съществуваха в момента. В едната имаше газов бойлер, който или изобщо отказваше да работи, или работеше така, като че ли всеки момент ще избухне.

Изведнъж за първи път той искрено се зарадва, че Уордолф бяха дошли в Кингз Уейт. Защото, въпреки че се бе опитвал да я потисне, той бе изпитвал неприязън, че в неговата къща ще нахлуят непознати хора, които колкото и много да плащаха — оставаха чужди на английския начин на живот и си бяха чужденци за него и за Алета.

Даде си сметка, че Люси-Мей очаква той да каже нещо. Хари се усмихна и от това лицето му стана изключително красиво.

— Ще имате вашите бани, мис Уордолф, веднага щом мога да ги доставя, и за да отпразнуваме този факт, обявявам ви състезание до края на полето! — каза той.

Алета слезе по задните стълби, които водеха към стаята на икономката. Знаеше, че там може да намери мисис Абът.

Старата жена седеше в удобния фотьойл пред камината с чаша чай в ръка, а краката й бяха вдигнати на ниско столче.

— Не мърдай, Аби — бързо каза Алета. — Искам да говоря с теб, но ти трябва да почиваш винаги, когато можеш.

— Не е редно така, мис Алета, но да си кажа правото, краката не ме оставиха да мигна почти цяла нощ. Боляха ме, ужасно ме боляха.

— Затова трябва да ги вдигаш, щом имаш възможност. И моля ти се, опитай се да си спестиш ходенето нагоре-надолу по стълбите. Сигурна съм, че Роуз започва да разбира какво е нужно да се прави.

— Те всичките се стараят много, мис — отговори мисис Абът, — но макар че тези момичета имат голямо желание, от всяко дърво свирка не става, както обичаше да казва старата ми майка.

— Ще се научат — уверено каза Алета. — А и не ми се вярва младите дами от тази компания да са толкова претенциозни и взискателни, колкото дамите от времето на дядо ми.

— Наистина не са, мис. И дрехите им също съвсем не са като на онези дами. Да вярва ли човек…

И мисис Абът понижи глас и шокирана добави:

— … те носят толкова малко неща отдолу, наистина много малко!

Алета се усмихна и каза:

— Това ни спестява допълнителна работа и ако съдя по звуците на грамофона, които идват отдолу, те се чувстват напълно доволни от това, че танцуват.

— Танцуват! — изсумтя мисис Абът. — Само това знаят да правят! Танцуваха след закуска тази сутрин! Да си чувала някога такова нещо? Нейно благородие никога не би повярвала, че е възможно!

Алета знаеше, че думите „Нейно благородие“ отнасяха не за майка й, а за баба й, защото мисис Абът живееше твърде много със спомените си за миналото, за времето, когато тя е управлявала голямата къща с желязна ръка и всичко се е правило по начина, по който се е правило и другаде — в Уубърн, Чатсуърт и Ноулз.

Всъщност в миналото мисис Абът гордо се хвалеше, че гостите в Кингз Уейт винаги са казвали, че не са се чувствали по-удобно отколкото, в която и да е друга къща, в която са отсядали.

— Щом като всички са доволни, не мисля, другото има значение — каза Алета.

— Но младите дами си оставят стаите като кочина — рязко каза мисис Абът. — Навсякъде разхвърляни разни неща и ще ми повярвате ли, мис Алета, по цялата тоалетна масичка пръсната пудра!

Това очевидно беше шокирало мисис Абът повече, отколкото липсата на долни дрехи и Алета успокоително каза:

— Когато бях в Лондон, разбрах, че всички момичета слагат пудра и червило.

Мисис Абът вдигна ръце ужасена.

— Не знам накъде е тръгнал светът, мис, не знам! Дама, която носеше червило преди войната не се считаше за нищо по-добро от това, за което трябваше да се счита!

Алета знаеше, че това вече е окончателното порицание, и за да смени темата, каза:

— Ще бъде толкова хубаво пак да има бал тук. Ще изглежда също като в доброто старо време.

— И аз това си мислех, като чух да се говори, но сигурно вече знаеш, мис, че приказват, че ще наемат оркестър от чернокожи!

Това очевидно бе толкова ужасяващо, че гласът на икономката се беше превърнал в шепот.

— Те са много на мода в Лондон — бързо каза Алета.

— Оркестър от чернокожи в Кингз Уейт е нещото, дето никога не съм очаквала да видят очите ми, докато гледат! — твърдо заяви мисис Абът.

Това очевидно бе опасна тема и Алета се отклони от нея.

— Ще слушам музиката и така ми се иска да мога и аз самата да отида на бала. Знаеш ли, ще мога да ги наблюдавам, въпреки че сър Хари каза, че няма да мога.

— Да ги наблюдаваш, мис? Че как така е възможно?

— Ами, оркестърът едва ли ще бъде настанен в галерията за музикантите, както беше някога. Сега всичко е много по-интимно и оркестрите са долу при танцуващите. Така че ще мога да се промъкна горе в галерията и ще гледам как всички танцуват.

— Бъди внимателна, мис. Нали не искаш някой те познае.

— Ще дойдат само няколко души, които биха могли да ме познаят.

В гласа й звучеше малко тъга и мисис Абът каза бързо:

— Когато всичко това свърши, мис, и тези американци си отидат, вие с мастър Хари може да си устрои забави — е, не бал може би, — но приятелите ви могат да дойдат на вечеря.

— Да, разбира се — съгласи се Алета, — и ще бъде вълнуващо. А сега трябва да тръгвам, за да си почина. Има ли нещо, което е нужно?

Мисис Абът като че ли беше очаквала да я попита. Тя надълго обясни колко глупави били някои от момичетата от селото и как им обяснила сто пъти по какъв начин да подгъват чаршафите на леглата и как поставят нощниците на дамите. Възмути се и от това, че лакеите са разсипали вода, докато са я носили нагоре за тези, които искали да се изкъпят в спалните си.

Докато мъжете, които отсядали в Кингз Уейт в миналото, винаги са използвали баните, колко и неудобни да са били, то дамите винаги са се къпели пред камините в спалните си в дълбоки до кръста вани. Всъщност Алета знаеше, че майка й би се ужасила при мисълта, че трябва да се движи из коридорите по халат и както майка й, така и баба й биха сметнали невъзможно да използват обща баня.

Нещата се бяха променили след войната, когато беше станало ясно, че тя и гувернантката й трябваше някак да се справят с непредсказуемия бойлер в банята, защото в къщата вече не беше останал никой, който да може да мъкне тежките кофи с топла вода нагоре по стълбите.

Мислеше си, че е хубаво да има млади камериерки и лакеи, които пак да ги обслужват. В този момент до слуха й достигна нещо, което мисис Абът говореше за Негова светлост и тя се заслуша по-внимателно.

— Суетеше се, американският джентълмен се суетеше дали стаята на кралицата е достатъчно добра за Негова светлост — нареждаше старата икономка. — Абе искаше ми се да му река: Като е била достатъчно добра за кралица Анна, та ще да е добра и за един днешен херцог! Ама, на! Тия американци не разбират нищо, нали, мис?

— Господин Уордолф е много загрижен да осигури добрия престой на херцога — каза Алета, — защото той ще се жени за мис Люси-Мей.

— Това и аз го чух и ако ме питат мене, мис, много е жалко, че благородник като негова светлост трябва да се продава, тъй да се рече, само и само да вървят нещата.

Алета беше учудена от това, че мисис Абът познаваше ситуацията. Тогава й дойде наум, че нищо не може да се скрие от прислугата.

— Предполагам, че и херцогът е в затруднено финансово положение като нас — тихо каза тя.

— Моля се на Бога мастър Хари да не трябва да се ожени за американка — рязко каза мисис Абът. — Това, че имат пари, е добре, но ако мене ме питат, мис, не знаят как да се държат, не са като нас.

Алета потисна една усмивка и каза:

— Техният начин на живот, разбира се е различен от нашия, мисис Абът, но дали са американци, французи и дори германци — все са хора.

— Тия германци! — изсумтя мисис Абът. — Тия не са хора, те са зверове в човешка кожа, това казвам аз.

Алета знаеше, че това е любима тема за разговор и когато стана от стола, на който седеше, се обърна към мисис Абът:

— Докато гостите танцуват долу, ще се вмъкна в стаите да видя дали всичко е наред, така че не се безпокой. Обещай ми, че ще останеш тук и ще си почиваш, а може би и ще си подремнеш.

— Много си мила, мис Алета, а аз пък наистина съм малко уморена.

— Тогава аз ще се погрижа за всичко и ще ти се обадя по-късно.

Излезе от стаята на икономката, мина по коридора, а оттам през вратата от зелено сукно, която водеше до главната част на къщата.

Тук музиката от долния етаж се чуваше силно, разпозна мелодията, която бяха пуснали. Беше „Аз съм влюбена в Хари“ и Алета си помисли колко подходяща за това домакинство, макар и никой друг не го знаеше.

Започна да си тананика, като вървеше по коридор, който водеше до спалните за официалните гости, които най-напред бяха ремонтирани.

Още много имаше да се прави, но все едно, с малко боя и с новите завеси сега те изглеждаха съвсем различни от сивите, прашни, изоставени стаи, които бяха ужасили Хари, когато се бе върнал от Франция.

Алета надникна в няколко и намери, че са подредени от камериерките и според инструкциите, които бе дала, на всяка тоалетна масичка имаше ваза с цветя.

Тогава стигна и до Стаята на кралицата и когато отвори вратата, си спомни за майка си.

Стаята на краля, в която спеше баща й, и Стаята на кралицата образуваха отделен апартамент и тя бе предположила, че Люси-Мей ще се настани в това, което знаеха като Стаята на кралицата, докато баща й ще е в Спалнята на господаря.

Но господин Уордолф много ясно бе заявил, след неговата, най-важна бе стаята, в която ще бъде настанен херцог Стадхамптън, и това трябва да е стаята, която някога е била обитавана от кралица Анна, когато е направила официално посещение в Кингз Уейт през 1710 година.

Беше просторна стая. Имаше голямо легло с балдахин, с фино избродирани завеси и с таван, по които изобилстваха богове и богини и който изглеждаха доста добре след ремонта, направен набързо.

Беше стая, която Алета винаги бе обичала. Девойката имаше усещането, че майка й все още е там, така че дори дъхът на розите, поставени върху красиво инкрустирания скрин, някак й напомняше за благоуханията от нейното детство.

Каквото и да се продадеше от къщата, Алета твърдо беше решила, че нищо от тази стая няма да се пипа.

Сега погледът й с одобрение се плъзна по френските мебели, гравираните златни дръжки, огледалата в позлатени рамки с фина резба и дрезденския порцелан, който украсяваше полицата над камината.

„Поне херцогът ще оцени какво съдържа тази стая“ — помисли си тя и се опита да си спомни това, което знаеше за неговата къща.

Беше познато име, но никога не беше чувала да се говори за него нито от приятелите си, нито от Хари, макар че често са си приказвали за чудесата на Чатсуърт. И когато беше в Лондон, херцог и херцогиня Девъншир бяха поканили кръстницата й и нея на бал в Девъншир Хауз.

Алета не можа да отиде, защото ден преди бала бе научила за болестта на баща си и беше заминала набързо за Кингз Уейт.

А след това вече никога не беше напускала имението, но понякога съжаляваше, че не бе могла да се запознае по-добре с Лондон и с големите му къщи, които бавно започваха отново да се отварят след войната, но — както й казваха — много от великолепието им беше намаляло или изцяло загубено.

„Вероятно херцогът е в същото положение, в което сме и ние“ — помисли си тя.

И тогава й мина през ума, че това е причината, поради която идва да отседне в Кингз Уейт. Да се ожени, за да спаси своята къща и своето имение, така както може да се наложи и Хари да направи същото, защото като си тръгнат наемателите им, пред тях ще се изправят същите проблеми като тези, които имаха и преди.

— Винаги пари, пари, пари! — отчаяно каза Алета. Като хвърли един последен поглед на стаята, тя излезе в коридора и тръгна обратно по пътя, по който беше дошла.

Точно беше стигнала до площадката, от която с поглед можеше да се обхване мраморният вестибюл, бързаше, за да не я зърне някой, преди да се скрие на сигурно място зад вратата от зелено сукно, която водеше към помещенията на слугите, когато чу пред къщата да спира кола.

Тъй като беше любопитна, тя инстинктивно отиде до площадката, за да види кой може да е.

И когато лакеят отиде да посрещне новодошлия, как един мъжки глас извика рязко:

— Трябва да говоря с господин Уордолф и то бързо! Стана злополука!

Алета замря.

В ума й мина мисълта, че нещо се е случило с Хари. Видя Барлоу да влиза във вестибюла и после, без да бърза тръгна към човека — малко грубоват на вид, който току-що влизаше през вратата.

— Дали правилно ви чух, че е имало злополука, сър? — попита той, а гласът му беше спокоен и в интонацията му имаше респект.

— Да, така е и то един от гостите на господин Уордолф. В колата имало двама пътници, но разбирам, че раненият е херцог.

— Много съжалявам да чуя това — каза Барлоу, — и зная, че господин Уордолф ще бъде много опечален. Ако обичате да почакате за момент, сър, аз ще го уведомя за пристигането ви.

Сега вече Алета виждаше човека, който беше пристигнал с колата, и от дрехите и акцента му разбра, че е фермер или е от провинцията.

Знаеше, че Барлоу вече го е преценил и понеже не беше благородник, бе готов да го остави да чака във вестибюла, докато той излезе да търси господин Уордолф.

Един от лакеите попита:

— Тежка ли е злополуката, сър?

Възбуден от това, което беше станало, и вече готов да се кара, фермерът подхвана:

— Ами те се движеха прекалено бързо, ама пък те младите не знаят друго. Точно завиха при Марш Лейн и щяха да се ударят челно с един фермерски фургон, ако шофьорът не беше завил към живия плет.

— В живия плет! — възкликна един от лакеите.

— Това не е толкова важно, но той се блъсна в дърво, така че господинът на другата седалка си удари главата в предното стъкло. Не може и да се очаква нещо друго.

— Не, разбира се, че не! — съгласи се лакеят. — Каква кола беше, сър?

— Колата ли? — повтори фермерът, като се почесваше по главата. — Една от тия новите, дето пътуват прекалено бързо, според мене. А-а, знам. Беше Бентли.

— Бентли ли? — попита лакеят, очевидно силно впечатлен.

Точно щеше да зададе още въпроси, когато Барлоу се появи заедно с господин Уордолф.

— Какво е това? Какво се е случило? — попита господин Уордолф. — Злополука с херцога? Как е могло да се случи такова нещо?

Фермерът обясни отново всичко, докато господин Уордолф изстрелваше кратки въпроси към него. А после каза:

— Къде е херцогът? Какво стана с него?

— Сега ще го докарат тук, сър, с каруцата със сеното. Решиха, че моята таратайка много ще го раздруса.

— Точно така! Точно така! Ами доктор? Ще ни трябва доктор!

— Доктор Гудуин е във ваканция, сър, но има един друг непознат, който го замества до връщането му.

— Доктор ли е?

— О, да, сър. Мисля, че е доктор.

— Тогава идете и го доведете! Доведете го веднага!

— Ще го доведа — отговори фермерът.

Но господин Уордолф вече не го слушаше. Даде разпорежданията си.

— Кажи на икономката да погледне дали стаята на херцога е готова за него и да приготви бинтове — каквото там е необходимо. Разбираш ли?

— Да, сър.

Един от лакеите бързо тръгна нагоре по стълбите, Алета го пресрещна, когато той свърна към вратата обвита със зелено сукно.

— Спокойно, Джеймз — каза му тя. — Чух какво се е случило. Ще се погрижа за всичко. Само се погрижи сър Хари… искам да кажа господин Данстън… да бъде предупреден за това, което се е случило, щом се върне. Можеш да оставиш съобщение за него при конюшните!

— Ще направя това, мис.

Алета тихичко се измъкна, но още чуваше как господин Уордолф издава заповеди с гръмкия си глас. „Това ще му обърка плановете“ — помисли си тя. Но не изпитваше особено съжаление нито към американеца, нито към херцога, който ухажваше дъщеря му.

„И на тях ще им се наложи да се справят с грижи трудности като всички останали“ — помисли си тя побърза да разкаже новините на мисис Абът.

Херцогът имаше странното усещане, че се намират в края на дълъг и тъмен тунел, но чуваше нечии гласове. Това, което говореха, сякаш нямаше смисъл и на него му беше неприятно, че са го обезпокоили точно, когато очевидно е бил заспал.

Тогава един тих глас каза:

— Всичко е наред, Аби. Стига си се притеснявала. Докторът каза, че няма вероятност той да дойде в съзнание поне двадесет и четири часа, а утре ще пристигне медицинска сестра от Лондон.

— Както и сама много добре знаете, мис, не е редно да седите сама с този джентълмен! — строго отбеляза друг глас, който явно принадлежеше на възрастна жена.

Разнесе се тих, сподавен смях.

— Ако се безпокоиш за това, че няма кой да ме надзирава, Аби, трябва да те уверя, че съм в пълна безопасност.

— Нейна Милост майка ви не би одобрила това, мис, и вие добре го знаете!

За момент настъпи тишина, а после Алета се обади.

— Чувствам, че мама ще се погрижи за мен много добре, точно защото се намирам в нейната стая. Така че върви да си легнеш, скъпа Аби. Можеш да ме смениш утре рано сутринта, преди другите да са се събудили.

— Не го харесвам това, мис. Хич не ми харесва! — отговори мисис Абът.

— Става въпрос само за една нощ — търпеливо и обясни Алета. — А нали докторът каза, че някой трябва да стои при него. Много добре знаеш, че Етел и Роуз са твърде стари, а момичетата са прекалено млади, така че оставам само аз. По всичко личи, че ще си дремна в стола, а утре, когато ти поемеш дежурството, ще спя колкото ми кажеш.

— Както и да е, не е редно и това си е! Ако ме питат мене, този нов доктор не си разбира от работата. Да беше тук доктор Гудуин… Сигурна съм, че щеше да намери някой.

— Но него го няма, така че отивай да си лягаш. Иначе утре няма да имаш сили, а ние всички ще разчитаме на теб, особено господин Уордолф. Той е изпаднал в паника заради драгоценния си херцог.

— Вярно е това, мис. Едва ли би вдигнал повече шум дори и ако джентълменът беше самият крал! Сещам се, когато крал Едуард…

— Върви да си лягаш, Аби! — прекъсна я Алета, защото знаеше колко дълго мисис Абът може да разказва историите си.

— Много добре, мис, но трябва дами обещаете, че ще ме извикате, ако има някаква промяна в състоянието на джентълмена.

— Обещавам. Лека нощ, Аби.

— Лека нощ, мис. Дано да не греша дето те оставям.

— Върви да лягаш! — твърдо каза Алета. След като затвори тихо вратата след икономка тя отиде до леглото и застана отстрани, като се загледа в херцога.

Той се питаше дали да отвори очите си и да види как изглежда притежателката на този тих и нежен глас така и не разбра по-голяма част от това, което тя каза, но се бе заслушал в гласа й.

Имаше смътното усещане, че този глас му е познат, но не беше сигурен. Беше толкова уморен и все още се намираше там долу в тъмния тунел, макар че той вече не изглеждаше толкова дълъг, колкото в началото.

А после вече му костваше голямо усилие да продължи да мисли и всичко избледня…

Херцогът се събуди от нечий глас, който крещеше:

— Внимавай! Внимавай, глупако!

Състоянието му беше такова, че не можа да познае собствения си глас. Той се мъчеше да вдигне ръце пред лицето си, когато усети нечия хладна ръка върху челото си и гласът, който преди това бе чул, му каза:

— Спокойно. Всичко е наред. Вие сте в безопасност. Нищо не може да ви нарани. Спете.

Все още му се искаше да раздвижи ръцете си, но разбра, че те са под одеялото, а ръката върху челото му беше непреклонна.

Той измърмори нещо, но си помисли, че нищо не се разбира.

— Претърпяхте злополука — каза тихият глас. — Но не много опасна и скоро ще се оправите. Сега просто заспете. Много сте уморен, а утре ще се чувствате по-добре.

Гласът почти го хипнотизираше. Той усети как потъва в меките възглавници, а напрежението напуска тялото му.

А после гласът се обади отново, като че ли говореше на себе си:

— Но вие сигурно сте жаден.

Тя се отдалечи и след няколко минути херцогът усети как повдигна главата му и допря чаша до устните му.

Започна автоматично да гълта това, което изсипваха в гърлото му. Беше лимонада. Сухотата в устата му изчезна. Той едва сега усети колко бе пресъхнало гърлото му. После нечии нежни ръце много внимателно поставиха главата му върху възглавницата.

— А сега спете — каза отново гласът.

Той отново усети ръката й върху челото си, но сега тя се движеше много леко, като масажираше кожата му и това движение много успокояваше и предизвикваше усещане за отмалялост, което бе така приятно.

Чувстваше как се унася… Като че ли летеше върху малко пухкаво облаче…

Алета се прибра в стаята си и започна да се съблича.

Между спуснатите завеси струеше светлина. Тя ги дръпна, за да погледне навън и да се полюбува на мъглата, която се стелеше над езерото, и на дърветата в парка, чиито силуети се очертаваха на фона на бледозлатистото небе.

Беше уморена, но в същото време се съмняваше, че ще може да заспи.

— Ако заспя — каза си тя, — не бива да е задълго. Сигурна съм, че днес ще има много работа в къщата.

Не се учуди, когато малко след пет часа сутринта мисис Абът влезе в Стаята на кралицата. В миналото работещите в Кингз Уейт винаги са ставали по това време и въпреки че Алета би искала старата жена да си почине още малко, знаеше, че е невъзможно това да стане.

— Всичко наред ли е, мис? — попита тя веднага щом доближи до Алета.

— Напълно, Аби. Нашият пациент общо взето беше доста тих. Събуди се веднъж и говореше несвързано, но аз му дадох да пие и той отново заспа.

— Не ви е видял, нали мис?

— Не. Не си отвори очите, но дори и да беше сторил, съмнявам се, че щеше да разпознае нещо или някого.

— Е, слава Богу! Ако трябва да му се вярва на този нов доктор, довечера тук ще има истинска медицинска сестра. А сега бързо в леглото, мис, и добре да се наспите. Ще дежурим тук с Етел и Роуз, докато дойде сестрата.

— Тогава да не се безпокоя за нищо — усмихна се Алета.

Всъщност тя бе заставала до леглото на херцога, няколко пъти през нощта, като го гледаше и се чудеше как е възможно да се жени за пари.

Съвсем друго нещо е да дадеш къщата си под наем както те с Хари бяха направили, за да оцелеят. Но съвсем друго е да се ожениш. Тя знаеше, че колкото по-дълго го гледа, толкова повече го презира за това, че не се е опитал да спаси фамилното си имение по някакъв друг начин, а не с цената на такава жертва.

Това наистина беше жертва! Никой англичанин от ранга на херцог Стадхамптън не би и помислил да жени за дъщерята на американски милионер заради нещо друго, освен за парите й.

Алета не беше сноб и не мислеше като представителите на светското общество отпреди войната, както й бе казвала майка й, — че положението и произходът са по-важни от всичко друго.

Но тя съзнаваше, че дълбоко у всеки англичанин или англичанка от нейното поколение беше заложено силно чувство на уважение и гордост заради предците им и всичко, което произтичаше от тях.

Крал Едуард бе този, който бе въвел в обществото мъже, които бяха богати и му даваха съвети относно финансите на страната. Заради службата им при него те очакваха да бъдат приети в обществото от неговите приятели и Негово Величество се бе постарал това наистина да стане.

Бяха й разказвали, че това било толкова революционна стъпка, че поколението на дядо й и баба й било ужасено от поведението на краля, въпреки че едва ли някой е имал смелостта да го каже на глас. Говорело се тайничко само между най-близки приятели. От много разговори Алета бе разбрала, а тя вярваше, че това наистина е така, че войната е разрушила много класови бариери. И по-скоро заради своя идеализъм, отколкото поради нещо друго, тя бе шокирана от мисълта, че човек като херцога може да продаде себе си и титлата си на този, който даде най-висока цена.

Не обвиняваше американците за това, че желаят да осигурят на дъщерите си благороднически титли по начина, по който ставаха собственици на картини, мебели и всичко друго, което можеше да им дойде наум, като го взимаха от обедняла Европа.

Обезпокоителното беше, че притежателите на тези богатства горяха от желание да продават.

И това, което правеше нещата още по-лоши, бе фактът, че херцогът беше много красив.

Беше малко по-възрастен отколкото си мислеше, може би на двайсет и осем или трийсет години. Имаше тъмна коса и типично лице на англичанин и никой не би могъл да го вземе за човек от друга националност.

Докато го гледаше, тя си мислеше също, че високото му чело е признак за интелигентност, и се питаше защо ли той, вместо да търгува с титлата си не използва ума си, за да спечели парите, които му трябват.

После сама се упрекна, че това не й влиза в работата. И все пак, като го гледаше на светлината на свещите докато бяха сами в стаята, тя си помисли, че той е една енигма, която тя би желала да разкрие.

Защо ли е взел такова решение? Как се е случило така, че не му е останала друга възможност, освен да се ожени за богата наследница?

После не без доза цинизъм се запита дали пък това е била единствената възможност.

Да не би пък да е от онези, на които никога не им стигат парите, мислеше си тя. Страстен ловец, който желал да притежава един от онези огромни ловни паркове за дивеч, на които крал Едуард е бил чест гост или пък собственик на яхти, който иска да се надбягва в Кауз и да кани гостите си на престижния за аристокрацията лов на яребици в ловните полета на Шотландия.

Тя си припомни разказите на майка си за разточителното гостоприемство, оказвано по времето на й, когато в Кингз Уейт често се е случвало да има трийсет или четирийсет гости, всеки от които бил обслужван от отделен слуга.

— Трябва да е било много скъпо, мамо — й бе казала тогава Алета.

— Наистина беше — бе отвърнала майка и с въздишка, — но дядо ти можеше да си го позволи. А ние не можем.

— Предполагам, че трябва да ви презирам — тихичко каза Алета на лежащия в безсъзнание в леглото мъж. — И все пак, ако имението ви е така красиво, както е Кингз Уейт, то навярно чувствате, че си струва направите всякакви жертви за него.

Знаеше, че Хари беше прав, когато каза, че няма никакво желание да се ожени за жена, която е много по-богата от него самия.

Мъжът трябва да е господар в собствената си къщи, а не да се чувства зависим от жена си за всяко пени, което харчи, би било унизително и срамно.

„Ние с Хари все някак ще се справим — помисли си тя, но мислите й бяха насочени към човека в леглото. — Може да ни се наложи да правим какво ли не, както например даването на къщата под наем, но няма да поддадем и да изпаднем във финансово робство. Ако се задомим без любов, само за да спечелим пари, това наистина би било финансово робство.“

И докато си мислеше това, тя си спомни колко много жени го правеха. Те се сдобиваха със съпруг и с титла, с място в обществото. И това, разбира се, беше амбиция на всички момичета от нейното поколение.

Нещо вътре у нея винаги я бе карало да пропъжда тази мисъл и тя знаеше, че никога няма да се омъжи без любов, колкото и трудно да е за човек да остане сам.

— Стара мома!

Усети, че повтаря тези думи шепнешком и се запита дали това я чака в бъдеще.

После си каза, че всичко друго е за предпочитане, дори самотата, пред това да се омъжи за човек, когото не обича.

Погледна отново към херцога, който бе отпуснал глава върху възглавницата.

Беше толкова хубав. Мина й през ум, че сигурно много жени го бяха обичали.

— Може би греша — каза си тя. — Може би Люси-Мей наистина го обича. Може би и той я обича.

Искаше й се да вярва в това, също както понякога хората искат всичко от приказките да стане истинско.

Тогава си даде сметка, че просто търси оправдания за него — оправдания, защото беше толкова хубав. Също като принца от нейните приказки.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

На вратата се почука. Херцогът, който седеше в ниша на прозореца с одеяло върху коленете, вдигна глава.

Вратата се отвори и той видя усмихнатото лице на Люси-Мей.

— Готов ли си да приемеш посетители?

— Много ми е приятно да те видя — отговори й херцогът.

Люси-Мей влезе в спалнята. В ръцете си държеше голям пакет.

— Сега вече след като си по-добре мога да ти кажа, че имам специален подарък за теб, от татко и, разбира се от мен, който ще ти поднеса с много обич.

— Подарък? — херцогът я гледаше с любопитство. Беше малко поотслабнал. Беше останал на легло почти четири дни, но измъченият вид му отиваше и като че ли го правеше по-хубав отпреди.

Люси-Мей сложи пакета на коленете му.

— Отвори го. Искам да видя дали си доволен.

Херцогът махна опаковката и видя, че вътре има картина. Не беше голяма, но дъхът му спря, когато загледа в нея.

За момент като че ли не можеше да проговори. После изрече:

— Наистина ли е моят Каналето?

— Долу при мен е другата картина от Каналето — обади се един глас откъм вратата, — а също и твоят Ван Дайк.

Херцогът погледна въпросително към господин Уордолф, като все още държеше картината. Американецът се приближи и му обясни:

— Вчера ги купих в Лондон. Защо не ми каза, че ще ги продаваш?

Херцогът не отговори и Люси-Мей се обади:

— Папа ти ги дава. Кажи му, че си доволен.

— Не знам какво да кажа — измърмори херцогът.

Господин Уордолф постави ръка на рамото му.

— Не казвай нищо, момчето ми. Те са част от сватбения ти подарък и трябва да си останат на мястото.

— Хайде сега, папа — вметна Люси-Мей, — нали ти казах да не говориш такива работи.

— Извинявай, извинявай! — игриво отвърна баща й. — Забравих.

— Казах ти да не забравяш — твърдо каза Люси-Мей.

В гласа й имаше нотка на раздразнение и това не убягна на баща й.

— Предполагам, че като всички жени — провлачено каза той, — и ти искаш да получиш предложение за женитба и цигулките да свирят.

— Да, искам! — ядосано му отвърна Люси-Мей. — И отгоре да свети луната, и в клоните да пеят славеи.

Тя ядосано гледаше към баща си и не забеляза как херцогът трепна.

— Славей!

Тогава, като че ли малко притеснен от гнева на дъщеря си, господин Уордолф каза:

— Имам предложение за теб, момчето ми. Ще ти го съобщя, когато си достатъчно добре, за да можеш да ме изслушаш.

— Готов съм и сега — бързо отговори херцогът, — но първо трябва да ви кажа, че не мога да приема подаръка. Прекалено щедър е.

— Това е просто проява на здрав разум — възпротиви се господин Уордолф. — Не желая да си представя замъка Хамптън опразнен от всичките си съкровища. И друг път ми казвай, когато искаш да ги дадеш на търг.

Херцогът стисна устни. На лицето му се появи изражение, което Люси-Мей не можеше да проумее.

— Ще ви оставя — весело каза тя, — и ще дойда по-късно. Папа, недей да уморяваш Тибалт още първи ден, когато е станал от леглото. Знаеш какво каза докторът.

— Не мисля, че това, което ще му кажа, ще го измори — каза господин Уордолф и седна на един стол срещу херцога.

Изчака Люси-Мей да излезе от стаята и после каза:

— От това, което съм чул, зная, че притежавате много хубав замък и няколко къщи, в които има предмети с историческо значение.

— Така е, но понеже скоро ги наследих от чичо си и там все още цари безредие. Затова не ви поканих да отседнете в замъка.

— Разбира се, разбира се — каза господин Уордолф. — Но понеже си израснал в такава среда, предполагам, че разбираш много от картини и други такива ценни предмети.

Херцогът се усмихна.

— Мисля, че е така. Разбира се, много ми е мъчно да се разделя с които и да било от тези предмети, които всъщност не са мои. Те са едно наследство, което трябва да бъде предавано от поколение на поколение.

Господин Уордолф кимна.

— Ето затова трябва да върнеш на мястото им двете картини от Канаяето и тази на Ван Дайк.

— Много мило от ваша страна — започна херцогът, — но…

— Не искам да спорим за това — прекъсна го господин Уордолф. — Просто искам да изслушаш предложението ми.

Херцогът се наведе, постави картината до стола си и се изправи.

— Както знаеш — започна господин Уордолф, — аз храня надеждата, че ти и Люси-Мей, която е най-драгоценното нещо, което имам, ще бъдете щастливи заедно. Зная обаче, че въпреки огромното ми богатство — знаеш, че то е едно от най-големите в Америка — има неща, които ти притежаваш и които не могат да се купят с пари.

Херцогът го слушаше внимателно. Като че ли малко от онази вдървеност, с която се държеше, когато Господин Уордолф започна да говори, започна малко по малко да изчезва и в погледа му се появи разбиране.

— Научавам, че не само ти, но и голяма част от английските благородници са принудени да продават произведения на изкуството и други скъпоценности, които са били събирани е векове от дедите ви. Но същото нещо съществува и в Европа, особено във Франция.

Херцогът мълчеше и просто чакаше, а очите му бяха вперени в лицето на другия.

— Моето предложение е следното — продължи господин Уордолф. — Тъй като носиш в себе си тези познания за изкуството, бих искал да закупиш вместо мен картини и мебели, на които да мога да се радвам докато съм жив и които ще съставляват началото и основната част на една галерия, когато си отида.

Това събуди интереса на херцога и той се наведе напред.

— Наистина ли ми правите това предложение, сър?

— Да, предложението ми е сериозно, защото мисля, че е важно и американците да имат шанса да могат да оценят големите майстори от миналото.

На устните му имаше груба откровена усмивка, когато продължи:

— Не съм глупак! Чувал съм какво се говори за американските „преследвачи на добри сделки“, чувал съм историите за това как са се оставили да бъдат измамени от безскрупулни италианци и хитри французи и са купували фалшификати. Не искам да се излагам по същия начин.

— Да, разбирам — промълви херцогът.

— Това, което ти предлагам, е да приемеш да бъдеш мой агент в Европа.

Херцогът вдигна високо вежди, а господин Уордолф продължи:

— Знам, че мога да намеря много хора, които удоволствие ще приемат подобно предложение, но честно казано, предпочитам да се доверя на теб. Харесва ми и мисля, че можеш да прецениш една карти по-добре от половината търговци на произведения на изкуството, които се интересуват истински само от комисионата си.

Той замълча за момент и пак подхвана:

— Както разбирам комисионата, която взимат големите търговци на картини като например лорд Давийн, се движи между 25 и 100% от продажната цена на покупката. Аз ще ти предложа 50%. За второто предложение ще се договорим нещо друго.

— А какво е то, сър? — гласът на херцога звучеше леко прегракнало.

— Възнамерявам да инвестирам в Европа. Президентът вече каза, че Съединените щати ще помогнат за възстановяването и поддържането на индустриалното развитие на Европа. Ще го направя самостоятелно, част от това.

— Добра идея, сър — отговори херцогът.

— И ще се ръководя изцяло от твоите съвети.

За момент херцогът не каза нищо, а после заяви:

— Чувствам се поласкан от доверието ви в мен, се питам дали знам достатъчно както за изкуството така и за индустрията.

— Имам усещането, че инстинктът ти по тези въпроси ще има точно такава стойност, каквато имат придобитите знания на друг човек — му отговор господин Уордолф.

— Дано да имате право. В същото време това ще е голяма отговорност.

— Мисля, че ще разбереш, че си струва.

Американецът знаеше, че херцогът много добре разбира, че това ще го направи независим от богатството, което би му донесла съпругата му.

Господин Уордолф беше достатъчно обигран бизнесмен и знаеше, че не бива да притиска събеседника си, след като веднъж вече беше обяснил какво има предвид.

Той винаги го оставяше да асимилира предложението му. Затова сега стана и каза:

— Имам строгите указания на Люси-Мей да не те пришпорвам, но искам да обмислиш предложението ми. Имам чувството, че за теб ще бъде много интересно и много полезно за общата култура на дъщеря ми, която има американски манталитет.

Той излезе от спалнята, преди гостът му да може да отговори нещо. Херцогът седеше и гледаше с невиждащи очи през прозореца.

Колкото и да беше странно, в този миг той не мислеше за предложението на американеца, а за нещо съвсем различно.

Поседя известно време неподвижно. После вратата се отвори и в стаята влезе мисис Абът.

— Просто се питах, Ваша светлост, как се чувствате. Докторът каза, че можете да си седите колкото искате, ама ако аз бях толкова уморена, бих си легнала.

— Не съм уморен — отговори херцогът. — Поне засега. Ако искате да знаете истината, мисис Абът, чакам с нетърпение утрешния ден, когато ще мога да сляза долу.

— Сигурна съм, че го чакате, Ваша светлост. Никой джентълмен не обича да седи неподвижен дълго време.

— Вярно е — съгласи се херцогът. — Впрочем, ще ви бъда благодарен, ако ми кажете нещо.

— Разбира се, Ваша светлост.

Мисис Абът скръсти ръце върху черната си копринена престилка и зачака, изпълнена с уважение.

Мислеше си, че херцогът бе не само много хубав джентълмен, но и много хубаво говореше и беше приятно да го обслужва човек.

— Чудех се — каза бавно херцогът, като че ли подбираше внимателно думите си, — кой се грижеше за мен през първата нощ след инцидента. От сестрата, която напусна тази сутрин разбрах, че тя е дошла на следващия ден. След деня, в който катастрофирах.

— Това е така, Ваша светлост.

— Тогава кой стоя при мене първата нощ?

Настъпи мълчание. Сякаш мисис Абът премисля нещо. После тя каза:

— Наистина ми се изплъзва от ума, Ваша светлост, но трябва да е било или Роуз, или Етел.

Очите й леко шареха настрани и херцогът разбра, че тя го лъже.

Люси-Мей слезе по външната стълба и се загледа в езерото, като си мислеше, че в този ранен час, когато утринната мъгла се издига от водата, то е особено привлекателно.

„По-късно може и да поплувам“ — помисли си и погледна към двата коня, които я чакаха. За нейно учудване един коняр, когото не беше виждала преди това, беше яхнал единия кон.

— Къде е господин Данстън? — попита тя.

Конярят, който държеше юздите на нейния кон отговори:

— Хич не знам, мис. Той само казал Джем да язди с вас.

— И къде е сега господин Данстън?

— В конюшнята ще да е, мис.

Люси-Мей яхна коня си, който бе неспокоен и с нетърпение очакваше да препусне. Тя не тръгна през парка, а зави зад къщата и се насочи към конюшнята.

Когато се приближи, видя как Хари хвърли един поглед към нея и бързо влезе в едно от отделенията на конюшнята.

Тя подкара коня си нататък и когато отвътре излезе възрастен коняр, който учтиво докосна челото си за поздрав, тя рязко каза:

— Кажи на господин Данстън, че искам да говоря с него.

Конярят влезе вътре и Люси-Мей зачака, като нетърпеливо почукваше ботуша си с камшика.

След няколко минути Хари се показа от конюшнята.

— Добро утро, мис Уордолф. Нещо нередно ли има?

— Защо не дойдохте вие да яздите с мен?

— Доста съм зает.

— Искам да ме придружите както винаги.

— Ще се убедите, че Джем язди добре.

— Не ме интересува Джем. Искам вие да яздите с мен. Всъщност това е заповед!

Като каза това, тя видя, че Хари сви устни, и разбра, че е сбъркала.

— Моля… — каза тя с много по-различен тон. — Моля ви да дойдете с мен.

Той я погледна и тя си помисли, че ще й откаже. После сякаш разбра, че разговорът им в присъствието на конярите е малко неудобен и каза не особено любезно:

— Много добре, тогава. Щом това желаете.

Джем очевидно беше очаквал да стане така и вече беше слязъл от коня. Хари се метна на седлото. Без да чака Люси-Мей да тръгне първа, той подкара коня си, пресече двора на конюшните и мина под арката на портата.

Тя го настигна, хвърли му един поглед и забеляза сериозния израз на лицето му. Затова не каза нищо. Чак когато прекосиха моста над езерото и стигнаха до парка, тя удари коня с камшика. В следващия момент те препуснаха и конете им — глава до глава — полетяха като мълнии по меката трева, а изпод копитата им изхвърчаха чимове.

Препускаха в галоп цяла миля. Когато оставиха конете малко да понамалят темпото, неочаквано запръска дъжд.

Хари погледна небето. Дъждовни облаци закриваха блясъка на слънцето. Личеше, че ги очаква буря.

Погледна Люси-Мей, която винаги яздеше без шапка и само по риза, разкопчана на врата.

— Ще се измокрите — рече той. — Може само да е на облак и да превали. В края на другата ливада има плевник.

Люси-Мей му се усмихна. Те полетяха отново препускайки лудо под дъжда, който с всяка секунда ставаше все по-силен.

Когато достигнаха до стария плевник и двамата бяха останали без дъх.

Постройката беше доста занемарена, но все пак беше достатъчно голяма, за да даде подслон и на тях и на конете.

Вратата, която се крепеше само на една панта, зееше отворена. Влязоха вътре, като наведоха главите си, да могат да минат.

Тогава Хари бързо слезе от коня и застана Люси-Мей, за да й помогне, но тя беше вече успяла скочи на земята. Той я гледаше ужасен.

— Вие сте мокра. Ето. Вземете сакото ми.

Докато говореше, той свали туиденото сако за езда. През това време конете им се бяха отдалечили в ъгъла на плевника, където беше останало малко сено складирано там от миналата година.

— Добре съм — каза Люси-Мей, докато Хари слагаше сакото върху раменете й.

А после вдигна глава и го погледна. Лицата им бяха съвсем близо едно до друго.

Тя потърси погледа му и разбра, че той се готви да се обърне и да тръгне. Тогава, без много да мисли какво прави, тя обви ръцете си около врата му и устните докоснаха неговите.

За момент като че ли Хари се вкамени. После ръцете му инстинктивно я обгърнаха и той я притисна до себе си, като я целуваше жадно.

След това я отблъсна. Сакото върху раменете падна на пода.

— Нямате право да постъпвате така?

Гласът му беше дълбок. В същото време тонът му беше остър, сякаш се насилваше да говори грубо.

— Отдавна исках да го направя — отговори Люси-Мей.

— Затова реших, че не бива да яздим заедно.

— Трябваше да те видя, Хари.

— Това, което казвате, е абсурдно и вие го знаете! В бъдеще ще яздите с приятелите си или с конярите, но не и с мен.

Друго момиче би се сконфузило от твърдия тон на Хари, но Люси-Мей беше различна. С една крачка само тя отново беше до него и го гледаше в лицето.

— Чуй ме, Хари — каза тя. — Искам да съм с теб и знам, че и ти искаш същото. Защо се държиш така, защо създаваш трудности и за двама ни?

— Не създавам трудности, а просто се държа достойно — отговори той. — Нает съм на работа от баща ти и не бива да си устройвам тайни срещи с неговата дъщеря зад гърба му!

Люси-Мей се разсмя.

— Правиш го да изглежда много смело и романтично! Всичко, което искам, е да съм с теб, Хари, и да яздим заедно и да си говорим. Знаеш много добре, че само рано сутрин можем да сме сами.

— Точно това не бива да правим — твърдо каза Хари. — Остави ме на мира и се омъжи за твоя херцог! Не съм от този тип мъже, които обичат да имат любовни връзки с жени, които принадлежат на друг.

— Аз принадлежа само на себе си — противопостави му се Люси-Мей. — Що се отнася до херцога — идеята да се омъжа за него беше на татко, а не моя!

— Независимо от това ще се радваш да станеш херцогиня. Помисли си колко ще ти завиждат американските ти приятели, като им кажеш, че са те приели в Бъкингамския дворец и че си била на откриването на сесиите на Парламента, цялата отрупана с диаманти.

Сарказмът в гласа на Хари не можеше да не бъде забелязан от Люси-Мей и тя отново се засмя.

— Да не мислиш, че това е всичко, което искам от живота? Бих се радвала много повече, ако мога да яздя редом с теб, отколкото да гледам някакъв крал как върви и се перчи с короната си.

В първия момент Хари не каза нищо, но после твърдо изрече:

— Нека изясним нещата. Ти си имаш твоя живот аз — моя.

— Това не е вярно — запротестира Люси-Мей. — Ние се срещнахме и както и да го отричаш, Хари, все от нас значи нещо за другия.

— Щом е така, то трябва да бъде незабавно прекратено! Както вече казах, ти имаш своя живот, а нямам място в него.

— Имаш, имаш! И каквото и да казваш, нещо може да го промени!

В гласа й сега имаше нещо много нежно. Кога! Хари се обърна и я погледна и когато погледите им срещнаха, думите сякаш станаха излишни и сърцата казаха неща, които никога не биха могли да бъдат изречени на глас.

Внезапно — той не беше сигурен дали Люси-Мей тръгна първа или той — тя се озова в прегръдките му, той започна да я целува диво и страстно. Така, плевникът се завъртя и заплува около двамата и нищо друго нямаше на този свят, освен тяхната близост. Изведнъж Хари я бутна настрани.

— По дяволите! — възкликна той. — Правиш нещата невъзможни и много добре го знаеш.

— Защо?

Тя изглеждаше страшно хубава. Очите й блестяха от вълнение, бузите й бяха поруменели, а устните й бяха станали алени от страстните му целувки.

Той не отговори, а тръгна към вратата на плевника, за да погледне навън.

— Почти е спряло да вали — каза той. — Сега ще те отведа в къщи. И разбери това веднъж завинаги: няма повече да излизам с теб, така че не ме моли!

Люси-Мей изтича към него.

— Не искам да те слушам! Не мога да те загубя, не мога!

— Налага се и ако продължаваш да ми досаждаш, ще трябва да напусна, а това е нещо, което не искам да правя.

— Искаш да кажеш, че… ще напуснеш работата си заради мен?

— Искам да кажа, че ще напусна Кингз Уейт, и ако не внимаваш, ще обясня на баща ти защо го правя.

— Сега пък ме заплашваш! Обичам те, Хари, и ти ме обичаш! За какво спорим?

— Твърде си млада, за да знаеш какво е любов — остро каза Хари. — Освен това както добре знаеш, баща ти има планове, които няма да бъдат провалени каквото и да имаш да кажеш по въпроса.

— Да, но точно тук грешиш! — извика Люси-Мей. — Каквото и да иска или да не иска да каже папа, аз нямам намерение да се омъжа за човек, за когото нямам желание да се омъжа.

— В същото време искаш да си херцогиня!

— За Бога, престани да повтаряш това!

— Облечи сакото ми! Въпреки, че още вали, ще се върнем обратно в къщата.

— Заповядваш ми, а това не ми харесва! — започна да протестира Люси-Мей. — Освен това искам да поговорим… за нас.

— Не може да става въпрос за „нас“. Ти си дъщеря на милионер, който е платил доста прилична сума, за да наеме тази къща, имението и услугите на тези, които ръководят делата в нея. Нито е правилно, нито е редно да се занимаваш с мене по начин, който е осъдителен и за двама ни.

— Няма нищо осъдително в чувствата ми към теб — отговори Люси-Мей. — Мисля, че се влюбих в теб в мига, когато те видях край езерото, когато изглеждаше така шокиран от банския ми костюм.

— Не бива да говориш такива неща!

— Но това е истина! — настояваше Люси-Мей. — Човек не може да избяга от любовта… тя просто… се случва. Тогава като те гледах как яздиш под дърветата и си помислих колко хубав изглеждаш, а когато се приближи, видях, че съм била права. Ти наистина беше толкова хубав… така привлекателен, че оттогава не мога да мисля за никой друг.

— Това не е вярно!

— Вярно е!

— Ако е така, нищо не мога да направя.

— Защо да не можеш? — попита Люси-Мей. — Колкото и да се правиш на твърдоглав и надут, просто знаеш, че ме обичаш.

Хари издаде звук, който някак странно прилича на стон.

Той погледна през отворената врата натам, където в далечината се виждаха покривите на Кингз Уейт. След дълга пауза той каза:

— Каквито и чувства да изпитваме, трябва да забравим.

— Но защо?

— Защото нямам намерение да мамя баща ти и знаеш добре, както и аз, че ако го направим, ще бъдем дори по-нещастни отколкото сме сега.

— Ти нещастен ли си? — бързо попита Люси-Мей.

— Няма да отговоря на този въпрос.

— Тогава аз ще отговоря вместо теб. Ти ме обичаш Хари, както и аз теб! Ние си принадлежим и нищо може да промени това — каквото и да казва папа или някой друг.

— Трябва да забравим всички тези глупости. Както ти казах, ако настояваш и продължаваш да създава трудности, ще се наложи да напусна Кингз Уейт.

— Ако си тръгнеш, ще те последвам.

— Бъди разумна! — умолително започна Хари. — Опитай се да разбереш, че ако продължаваме така животът ни ще стане непоносим.

— За тебе може да е непоносим — разгорещено се защитаваше Люси-Мей, — но за мен би бил чудесен! Искам да те виждам, искам да съм с теб, искам да ме целунеш пак.

Тя се приближи. Докато казваше това, Хари направи стъпка встрани.

— Няма ли да се държиш прилично? — каза той. — Опитвам се да се държа като джентълмен, Люси-Мей, но ти дяволски ме затрудняваш!

Люси-Мей извика от удоволствие.

— Най-после ме нарече по име! Питах се как ли ще прозвучи. О, Хари, обичам английския ти акцент!

— Аз нямам акцент… — започна Хари, и изведнъж се засмя, сякаш не можеше повече да се въздържа.

— Моля те, бъди разумна — отново започна да я умолява той. — Затъваме все повече и повече в тресавището и това може да се окаже опасно, ако не спрем веднага.

— Всичко, което искам, е само да съм с теб.

— А то е невъзможно — каза Хари. — Скъпа моя, трябва да ми повярваш, като ти казвам, че и двамата си играем с огъня. А това е нещо, което не мога да позволя. Поне не на теб.

— Защо не… ако аз го желая?

— Защото съм по-голям от теб, защото виждам опасностите, защото, ако искаш, съм твърде привързан към теб, за да виждам, че страдаш.

— Ти всъщност ми казваш, че ме обичаш!

— Не съм го казал.

— Но това именно чувстваш.

Хари въздъхна.

— Страшно усложняваш нещата.

— Искам да ги усложня, ако това ще ми помогне да стане както аз искам.

— Това е нещо, което нямам намерение да ти позволя. И между другото, не ми харесват деспотичните и авторитарни жени.

— Тогава ще бъда нежна, ласкава и женствена. Само и само да ме обичаш.

Хари отново се засмя, като че ли насила. А после каза:

— Не зная какво да правя с теб. Никога не съм срещал някой, който да прилича на теб, и предполагам, че съм объркан и омагьосан. Затова трябва да бъдеш силен и за двама ни.

— Силен за какво?

— За поведението ни в бъдеще. Много е жалко, че нещата отидоха толкова далеч. Ще бъдем по-благоразумни занапред.

— Да не би пак да искаш да ми кажеш, само че някакъв ужасно надут начин, че няма да ме виждаш повече?

— Точно така!

— Тогава отказвам да приема да ми диктуваш. Ще бъда деспотична, авторитарна, арогантна и надменна, ако щеш, но ще те виждам, Хари, защото няма да мога да понеса противното!

За нейно учудване Хари постави ръце върху раменете й, стисна я здраво и й каза:

— Сега ме чуй! Роден съм в семейство, което ме възпита да бъда джентълмен, и имам твърдото намерение да се опитам да се държа като такъв. Каквото и да казваш, колкото и да ме предизвикваш отказвам да оставам насаме с теб от този момент нататък. Заклевам се, че ако продължаваш да се държиш така, както се държа тази сутрин, ще напусна Кингз Уейт и ще се разпоредя друг да заеме мястото ми.

Нещо в начина, по който говореше, накара Люси-Мей да разбере, че той не се шегува, и тя извика отчаяно.

— О, Хари, не! Не мога да го понеса! Не мога да те загубя!

Тя протегна ръце и преди той да може да я спре, ги обви около врата му и се притисна към него.

— Обичам те, Хари! Обичам те! Сега вече знам, че означаваш за мен много повече от това, което съм си представяла!

Тя вдигна лицето си към неговото, опитвайки се да го притегли към себе си, но Хари се възпротиви.

Той разтвори ръцете й и ги свали от врата си.

— Няма смисъл, Люси-Мей — сега в гласа му имаше тъга. — При други обстоятелства може би бихме могли да намерим щастието си заедно и това би било прекрасно, но — защото ти си ти, а аз съм аз — това е невъзможно.

Той дълго остана загледан в нея, после вдигна ръката й и я докосна с устните си.

— Това е за сбогом, скъпа моя, и трябва да приемеш неизбежното.

— Не мога… не искам! — започна тя.

Но Хари вече се беше обърнал и отиваше в дъното на плевника, за да доведе конете.

Като мина покрай сакото си, което лежеше на пода, той го вдигна и го облече.

Люси-Мей стоеше като закована на мястото, на което той я беше оставил, и в големите й очи се четеше неописуема болка.

Когато доведе конете, Хари не се опита да й помогне да се качи на седлото.

Знаеше, че тя чудесно може и сама да се справи. Когато тя беше готова, той също се метна на коня си и двамата тръгнаха, без да проронят нито дума.

Дъждът беше спрял. През облаците се процеждаше бледата слънчева светлина. Люси-Мей усещаше, че повече нищо не може да каже, нито да направи.

Стигнаха много бързо до предната част на къщата. Хари си помисли, че в този момент къщата изглежда по-красива и по-внушителна от когато и да било, и в същото време беше като сън от някакъв друг свят. Нереален свят, свят, за който хората сега мислеха, че е загубен, унищожен от войната.

„Защото си моя — помисли си той, — трябва да продължа да се боря за теб, каквато и да е цената.“

Мина му през ума, че ако се ожени за Люси-Мей, нейните пари биха спасили Кингз Уейт и той щеше да живее в щастие, каквото не се беше надявал да намери.

А после си каза, че подобни фантазии са неосъществими.

Люси-Мей принадлежеше към един нов, суров търговски свят, който влагаше парите си само в неща, които имаха стойност. И това, което баща й очакваше от милионите си, беше херцогска титла, за което вече бе направил и съответните приготовления.

Люси-Мей също желаеше това. И все пак като всички жени и на нея й се искаше и вълкът да е сит и агнето да е цяло, но той нямаше намерение да й позволи това да стане.

Финесът, който Хари притежаваше, не му позволяваше да приеме идеята тайничко да ухажва жена, която принадлежи другиму и която несъмнено го смяташе по-нискостоящ не само защото тя щеше да се омъжи за херцог, но и защото той бе достатъчно беден, за да бъде нает от баща й.

„Надявам се, че ми е останала достатъчно гордост, за да не стигна чак дотам“ — яростно си помисли Хари.

В същото време си даваше сметка, че гордостта го топлеше.

Докато конете, водени от Хари, чаткаха с копита към конюшните, Люси-Мей бавно се изкачи по стъпалата и влезе във вестибюла.

Разсеяно подаде камшика си на един от слугите се заизкачва по стълбите към спалнята си.

Чувстваше се така, сякаш светът се бе разпадна около нея и нямаше представа какво може да направи.

Отдавна Люси-Мей не се бе чувствала толкова несигурна в себе си, объркана и уплашена от собствените си чувства. Ето така я беше оставил Хари.

Той бе казал, че е смутен и омагьосан, но тя бе смутена по друг начин.

Сега, когато се беше влюбила, разбираше, че не си е давала сметка колко болезнено може да бъде това или колко проблеми, на които нямаше отговор, можеше да създаде.

— Искам Хари, искам го! — каза си тя тихо, докато вървеше към спалнята си.

Тогава се сети за херцога и твърдото решение на баща си непременно да я направи херцогиня.

През целия си живот Люси-Мей бе обожавана от баща си и между тях съществуваше близост, която се бе засилила след смъртта на майка й до такава степен, че те бяха почти неразделни.

Люси-Мей не се учуди, когато баща й съобщи, че й е намерил съпруг.

Това изглеждаше неизбежно. Херцогът беше хубав и чаровен и затова всичко изглеждаше като една от онези приказки, които баща й, й разказваше, когато беше малка и той идваше в стаята й, за да я целуне за лека нощ.

Тя беше принцесата, а принцът беше дошъл от далечна страна при нея и беше й предложил ръката и сърцето си. Разбира се, както и в приказките, те щяха да заживеят щастливо до края на живота си.

От мига, в който се появи сред американското общество, Люси-Мей винаги бе обградена с много внимание.

Тогава тя беше много по-малка от възрастта, на която на всяка английска девойка биха й позволили да се появи в тези среди, но господин Уордолф искаше да я води навсякъде със себе си.

Преди да навърши шестнадесет години, Люси-Мей го бе придружавала на много и големи обществени изяви. Освен това беше пропътувала в специалния му влак дългия път през прериите и й беше оказвано гостоприемство в много странни и не дотам спокойни места в западната част на страната.

Когато порасна, имаше мъже, които я преследваха не само защото беше наследница на голямо богатство, но и защото беше много хубава.

Всичко това не би имало никакво значение за нея, ако оставим настрана факта, че харесваше мъжете просто защото беше свикнала да е непрекъснато с баща си и намираше, че с тях се говори много по-лесно отколкото с жените, повечето от които не я одобряваха.

И тогава, когато видя Хари за първи път, с нея стана нещо странно. Знаеше това. Нещо, което не й се беше случвало преди. След деня, когато бяха яздили заедно тя броеше часовете и не можеше спокойно да дочака мига, в който щеше отново да го види.

— Обичам го! — каза тя на отражението си огледалото. — Обичам го!

Когато го казваше, тя беше сигурна, че не може да има спор по въпроса, но не знаеше какво може да направи.

Представяше си как баща й ще се ядоса, когато тя признае, че няма желание да се омъжи за херцог, защото е влюбена в човек, който е много по-различен от този зет, който баща й си представяше.

Макар че той беше готов да положи в краката й луната и звездите, ако ги пожелае, тя знаеше, че той очаква във всичко останало, което се отнасяше до нея особено до брака й, да се изпълнява неговата воля.

— Тези млади американци са прекалено безочливи и прекалено невъзпитани за теб, пиленце — често й бе казвал баща й. — Изглеждат възпитани само на повърхността, но дълбоко в себе си са некултурни. Французите са прекалено неискрени, италианците — прекалено емоционални.

Тук беше направил пауза.

— Искам да те видя омъжена за англичанин. От тях стават най-добрите съпрузи на света и макар че ги изпъдихме от страната си, англичаните все още имат какво да ни предложат и ще бъде глупаво да не се оцени този факт.

Люси-Мей знаеше, че той има предвид културата, и си даваше сметка, че баща й беше уникален сред съвременниците си с това, че много ценеше произведенията на изкуството, които бяха съсредоточени в Европа и които средният американец едва ли можеше да разбере.

Не беше изненадана, че с идването си в Лондон той бе прекарал цялото си свободно време в Националната галерия и в Британския музей.

— Какво толкова интересно намираш там, папа? — беше го попитала тя, а той й беше отговорил:

— Точно тези места правят от англичаните това, което те са. Научавам много за изкуството от галериите, а също и за нацията, която е събрала и съхранила такива произведения и ценности.

Това беше една черта на баща й, за която тя преди не се беше замисляла и която уважаваше. Възхищаваше му се, че е толкова откровен и си признава въпреки влиянието, което имаше, че има още много да се учи.

Тя бе също свидетел и на това колко развълнуван и посвоему триумфиращ бе той, когато Тибалт Хамптън, който работеше при него от една година и когото той несъмнено харесваше и на когото се доверяваше, внезапно, само за една нощ, бе станал херцог.

Отначало на нея й беше трудно да приеме това, което баща й каза с блеснали очи:

— Хамптън е човек, на когото се доверявам. Много бих се радвал, ако ми беше син. Сега мога да си го представя в положение, което е много близко до това — като зет!

— Но… папа! — бе възкликнала Люси-Мей с учудване.

— Имаме късмет. Но аз винаги съм имал късмет. Сега Хамптън е херцог и ми се иска да те видя, съкровище мое, като херцогиня редом с него.

Новият херцог бе напуснал Ню Йорк много бързо, за да може да присъства на погребението на чичо си. Люси-Мей научи, че и за него наследството бе изненада, както и за тях.

Предишният херцог — чичото на Тибалт, имал двама сина, единият от които бил убит в последните дни на войната, а другият бил ранен, но не много тежко.

Той се сгодил за една очарователна девойка, която познавал от дете. Всички мислели, че родът ще бъде продължен.

Тогава внезапно станало, така че една силна настинка се превърнала в пневмония. Тъй като организма му бил много отслабнал от раняването, младият човек починал.

Тибалт Хамптън беше получил телеграма, с която му известяваха, че трябва незабавно да се върне в Англия, за да поеме поста глава на семейството. Люси-Мей беше свидетел как той самия едва можеше да повярва, че цялата тази история е истина, а не някакъв сън, когато обясняваше на баща й какво се е случило.

Всъщност обясненията му бяха толкова несвързани, че господин Уордолф го беше попитал:

— Да не би да искаш да ми кажеш, Хамптън, че сега, когато чичо ти е починал, ти наследяваш титлата му.

— Да, сър. Аз съм петият херцог Стадхамптън.

— Не вярвам на ушите си!

— И аз не мога да го повярвам, сър, но телеграмата подробно обяснява всичко това. Чичо ми починал вчера, а неговият син — моят братовчед, макар че не съм знаел, е починал миналата седмица.

— Двойна трагедия — беше измърморил господин Уордолф.

— Наистина е така, сър.

— Но не и за теб, Хамптън. Представям си колко си богат сега.

— Няма вероятност да е така, сър. Войната опразнила повечето големи имения, а също трябва се плащат и данъци за наследството, които ще значителни за имението на чичо ми.

— Но ти ще бъдеш херцог! — бе промълвил господин Уордолф.

Това беше моментът, в който Люси-Мей разбра, че той е решил не само бъдещето на Тибалт Хамптън, но и нейното.

— Наистина ли искам да стана херцогиня? — запита се тя сега.

Когато за първи път се бе замислила й се бе сторило много вълнуващо и много хубаво да бъде херцогиня.

Първите дами на Ню Йорк, които непрекъснато даваха приеми, бяха невероятни сноби.

Ако някой аристократ от Англия или Франция беше на посещение там, те вдигаха шум около него, караха коя по-напред да го покани и неизменно, ако се случеше да е ерген, всички по-важни дебютантки в обществото за съответния сезон минаваха на парад пред него, като че ли бяха говеда на панаир.

Люси-Мей си даваше сметка, че баща й, който винаги искаше да спечели всяко състезание, всяко ново предприятие в бизнеса, всяка хазартна игра, в която участва, би желал също така дъщеря му да го сдобие със зет, който да надмине по ранг всички останали. И сега като че ли херцог Стадхамптън беше паднал в скута му като златна ябълка от някакво митологично дърво.

— Един от най-важните херцози в Англия — ето кой е Стадхамптън — повтаряше непрекъснато господин Уордолф. — Всяка врата, която има някакво значение, ще бъде отворена за него.

— Всяка врата е отворена и сега за мене, защото съм твоя дъщеря — бе отвърнала Люси-Мей.

Баща й беше я погледнал с усмивка и с много обич.

— Само в Америка, детето ми. Но в Европа нямам такова влияние, освен в случаите, когато си плащам за това, но то е нещо съвсем различно. Много добре го разбирам.

Люси-Мей беше достатъчно проницателна, за да разбере какво има предвид баща й. Самата тя смяташе, че ще е много хубаво да го направи щастлив, а и Тибалт Хамптън беше толкова хубав.

Тя също беше сигурна, че като стане херцогиня ще покаже достатъчно интелигентност, за да не прави грешки.

Едно нещо обаче не беше предвидила. Това, че ще се влюби — и то в човек, нает от баща й.

ГЛАВА ПЕТА

— Сега вече, когато Тибалт е по-добре — господин Уордолф, — можем най-после да организираме този бал, за който толкова се говори.

— Да, разбира се — отговори Люси-Мей. В гласа й нямаше много ентусиазъм и баща й я погледна учудено, преди да продължи.

— Ще уредя всичко с оркестъра, а ти напомни на Данстън да изпрати поканите. Вярвам, че стоят готови отпреди седмица.

Херцогът не каза нищо.

Мислеше си, че приятелите на Люси-Мей и без да има бал достатъчно много танцуват.

Те като че ли не мислеха за нищо друго, освен да танцуват фокстрот и други салонни танци. А и след като се почувства по-добре и слезе долу, той стигна до заключението, че е много трудно да ги различиш.

Те всички толкова си приличаха: момичетата бяха с късо подстригана коса, къси рокли с ниско прикачена талия, а момчетата се държаха с някаква изкуствена веселост, която като знаеше това — изразяваше не само радостта им, че са останали живи след ужасите на войната, но също и един опит да избягат от проблемите, пред които се изправяха в цивилния живот.

Разбира се, те изглеждаха достатъчно безгрижни, но той беше достатъчно проницателен, за да разбере, че под изкуственото лустро на повечето от тях бъдещето представлява един ужасен проблем, за който нямаха никаква представа как ще могат да разрешат.

Той си мислеше, че Люси-Мей не изпитва подобни безпокойства, защото има огромно богатство, любящ баща и знае, че е достатъчно само да вдигне малкия си пръст, за да получи на мига всичко, което си пожелае.

Порази го като доста учудващ фактът, че не я е виждал много откакто бе слязъл долу. Все още беше слаб и живееше с болезненото очакване, че ако се преумори по някакъв начин, ще започне отново онова ужасно главоболие, за което лекарят му бе казал, че ще се появява още известно време.

— Имали сте късмет, Ваша светлост, че се измъкнахте толкова леко — беше му казал той. — Миналата седмица имах един пациент, който беше претърпял същата злополука и имаше счупен нос, трябваше да му направим девет шева на челото и бе загубил два от предните си зъби.

Херцогът се бе усмихнал.

— Много съм признателен, че това не се случи и на мен.

— Друг път на ваше място бих си подбрал по-добър шофьор. Лошото на днешните младежи е, че се пристрастяват към високите скорости.

— Вярно е — съгласи се херцогът. — И си мисля, че поне самолетите ще имат достатъчно място да летят и да не се блъскат.

— Не бих си позволил да съм прекалено сигурен — бе отговорил докторът. — Ами ако всички млади глупаци се вдигнат във въздуха!

И двамата се разсмяха. Херцогът познаваше няколко мъже, които по време на войната смятаха, че самолетите са прекрасни машини и несъмнено скоро ще се опитат да прелетят през Атлантическия океан или да достигнат Австралия.

Гостите на Люси-Мей обаче като че ли нямаха желание да опитат нещо по-рисковано от това да въртят партньорките си по паркета на салона под звуците на новите мелодии, които на него му се струваха твърде неподходящи, поне що се отнася до англичаните.

Тези, които бяха излезли от трапезарията, където той разговаряше с господин Уордолф, вече бяха включили грамофона и думите се чуваха доста ясно:

Нямаме много пари, обаче,

веселим се до зори…

Погледна Люси-Мей през масата, отрупана сребърни прибори, и точно щеше да направи някоя шеговита забележка, когато забеляза, че на лицето й има изражение, което го изненада.

Тя определено изглеждаше нещастна и той се попита какво ли на този свят би могло да е станало и дали това не бе свързано с него.

Но преди да може да каже нещо, тя стана от мястото си и излезе от стаята.

Господни Уордолф гледаше след дъщеря си с далечен вид и херцогът с неудобство си помисли, че сега ще започне да го разпитва. За късмет обаче слугите все още се движеха наоколо и сервираха. След това американецът стана и херцогът го последва.

Докато вървяха към вратата, господин Уордолф постави ръка на рамото на своя гост и каза:

— Сега не се преуморявай много, момчето ми. Трябва време, за да дойде човек на себе си след такъв един инцидент и ако слушаш съвета ми, ще си починеш, докато имаш възможност за това. Аз отивам да яздя.

— Ще се радвам да се присъединя към вас утре, днес ще послушам съвета ви и ще си почивам.

— Това е разумно! — съгласи се господин Уордолф — Ако не смяташ, че ще е твърде далеч за теб, можеш да отидеш до конюшните и да ми кажеш какво мислиш за конете, които купих. Мисля, че разбирам от коне съм на мнение, че са изключителни.

— С удоволствие бих ги погледнал — отговоря херцогът.

Като си помисли, че когато човек има да прави нещо, е добре да го направи веднага, той прекоси вестибюла и докато домакинът му се качваше горе, за да си сложи костюма за езда, той се отправи към конюшните.

Не вървеше много бързо и въпреки това за него бе усилие да стигне до много добре построените сгради на конюшните, които бяха пристроени допълнително — както веднага разбра — от Инигоу Джоунз в началото на XVII век.

Всъщност постройките бяха толкова добри, че той спря за известно време да им се полюбува, като се възхищаваше на архитектурата им и на начина, по който червеното на тухлите се бе стопило през вековете и сега беше преминало в топъл розов цвят.

Като продължи нататък, той се замисли за това, че поне тази красота беше нещо, което американците не можеха да отнесат отвъд океана, въпреки парите, които притежаваха.

Появи се възрастен коняр и учтиво го поздрави.

— Мисля, че ти трябва да си Хичън — му каза херцогът, като протегна ръка. — Разбрах, че имате няколко много хубави коня, които можете да ми покажете.

— Истина е. Имаме, сър. Най-добрите, дет’ сме гледали в тия конюшни й вярно се гордея с тях.

След като огледа първите два коня, херцогът вече знаеше, че това са животни, с които би се гордял всеки страстен ездач, и си помисли, че трябва да поздрави господин Уордолф не само за конюшните, но и за отличните съвети, които е получил, за да придобие такива превъзходни коне.

Минаваше от отделение на отделение. Вече не можеше да намери думи, с които да изрази възхищението си. Просто си мислеше колко би искал да притежава такива животни, но знаеше, че поне за момента не може да си го позволи.

Припомни си конете в конюшните на чичо си и си помисли, те в никакъв случай не можеха да се сравнят с тези.

Тогава му мина мисълта, че в бъдеще ще може да притежава каквито си иска коне и цената няма да е от значение.

По някаква странна причина тази мисъл само накара да сбърчи чело и внезапно попита коняря:

— Има ли в Кингз Уейт някой на име Алета?

Докато задаваше въпроса, херцогът наблюдава стареца и видя, че той понечи да му отговори, но после съвсем явно се отказа.

Настъпи мълчание. Херцогът знаеше, че Хичън подбира думите, с които да му отговори.

— Не смятам да има, сър — каза той и бързо, твърде бързо, за да се приеме за естествено, започна отново да говори за конете.

Това само засили убеждението на херцога, че определено има някаква мистерия около жената, която се бе грижила за него през първата нощ, когато той изпаднал в безсъзнание.

Беше чул гласа й съвсем отчетливо и знаеше, че го е чувал и преди, но чак когато Люси-Мей спомена думата „славеи“, той си спомни, че това бе същият глас, който за последен път бе чул преди две години в малкия храм в градината на площад Бъркли.

Разговорът, който беше водил с девойката, която така и не видя, но която бе целунал докато славеите пееха в клоните на дърветата, беше променил живота му.

Той беше отишъл на бала онази нощ, чувствайки, че е на ръба на отчаянието, след като от два месеца безуспешно бе търсил някаква работа. Но всички служби, за които той би бил подходящ, бяха я вече заети или — заради войната не съществуваха.

Тибалт никога не е бил в добри отношения с чичо си, херцога, който се бе погрижил твърде малко за по-младия си брат, ако не се смята къщичката, която беше отделил за него и семейството му в имението Стадхамптън.

Още като малко момче Тибалт бе разбрал, че родителите му с мъка изкарват прехраната си и се опитват да свържат някак двата края, докато чичо му — като глава на фамилията — живееше сравнително охолно.

Съвсем типично бе за баща му никога да не се оплаква. Фактически той просто приемаше правото на брат му да наследи всичко, докато по-младите членове на фамилията в сравнение с него кажи-речи живееха в бедност.

Сестрата на херцога за щастие се бе омъжила за сравнително богат човек, но по-малкият му брат — бащата на Тибалт, се беше оженил по любов.

Но за жалост с щастието си не можеш да платиш сметките при месаря.

Когато Тибалт се уволни, той твърдо реши да не ходи при чичо си с преклонена глава, защото знаеше, че най-вероятно ще му откаже помощ. Ако ли пък му помогне, Тибалт трябваше непрекъснато да изразява безкрайната си благодарност и това щеше да го накара да се чувства унизен.

Гордостта му обаче никак не му помагаше в търсенето на работа. Беше отишъл на бала на площад Бъркли, защото знаеше, че поне няма да се наложи да плаща яденето и ако има късмет, няма да е много гладен на следващия ден.

Освен това се надяваше и на някакво чудо. Мислеше си, че там може да срещне някой свой познат, който може да му бъде полезен и да му даде съвет какво трябва да направи и при кого да отиде.

Но това се бе оказало прекалено оптимистично. На бала беше пълно с млади хора. Въпреки че познаваше някои от жените, които бяха готови с удоволствие да танцуват с него, за съжаление нямаха никакво желание, а и кой би ги осъдил за това, да слушат нечия тъжна история.

И все пак докато си пиеше питието с един млад мъж, с когото бяха учили заедно, се появи една идея.

— Какво ще правиш със себе си, Тибалт? — Бе попитал той.

Тибалт сви рамене и отговори:

— И аз бях ти задал същия въпрос.

— Ами аз мисля да емигрирам — не в Австрия, а в Америка.

— В Америка ли?

— Ами защо не? У тях са торбите с пари, а освен това са пълни и с идеи и разработки, които само могат да си позволят да развият.

— Не бях помислил за това — тихо отвърна Тибалт.

— Нашата индустрия отдавна вече е в мъртва точка, освен производството на муниции — бе продължил приятелят му. — А американците в това време вървят напред с нововъведения, изобретения, нови производствени машини и, разбира се, нови експерименти. Но това би трябвало да е по твоята част, след като в Кралските инженерни войски.

Тибалт тъкмо се канеше да го попита и друго, когато приятелят му каза:

— Трябва да вървя. Ще танцувам този танц с една страшна хубавица и няма да те запозная, така че не ме моли!

— Не съм и помислил за това — отговори Тибалт, но приятелят му вече си беше тръгнал.

Тогава Тибалт остави полупразната си чаша с шампанско, излезе от къщата, пресече улицата и влезе в градината, която се намираше в центъра на площада.

Внезапно го осени мисълта, че той беше очаквал точно тази идея.

Като че ли беше съзрял табела с надпис, сочеща съвсем друга посока от тази, в която беше търсил досега, като му даваше определено направление и следа, която не е имал преди това.

И все пак в ума му непрекъснато се въртяха страшно много въпроси — дали няма да се окаже глупаво да направи такова нещо. Всичките пари, с които разполагаше, щяха да отидат за билет до Америка и за да може да преживее на първо време, докато намери някакъв начин да изкара пари.

Съществуваше реална опасност, че пътуването можеше да се окаже безполезно. Можеше да стане така, че като отиде там, да открие, че и американците си имат достатъчно безработни, особено тези, които се уволняват от армията, и не могат да приемат и съюзниците си.

Може би беше по-добре да си остане тук и да продължи да търси, като се надява някой негов приятел да му окаже помощ, а можеше да стане и така, че да си намери работа със собствени сили и тя да бъде по специалността му.

Точно тогава той стигна до малкия храм в градината и се облегна на една от колоните.

Сега си спомни как по някакъв странен начин бе стигнал до решението, докато говореше с Алета и слушаше мекия й глас.

Херцогът не знаеше защо бе станало точно така. Причината не бе в това, което тя бе казала, а в начина, по който се чувстваше докато разговаряше с нея.

А после, когато я целуна за лека нощ, във въздуха витаеше някакво странно очарование, което той не можа да забрави. Тази целувка някак беше по-различна от целувките, които беше получавал в миналото.

В нея имаше нещо много специално и много необичайно. Нещо, което можеше да бъде определено само като чиста красота. Един момент на поезия или музика, който го бе накарал да мисли, че у него има нещо духовно, за което той и не бе подозирал, че съществува.

Когато се раздели с нея и тръгна в нощта, като си мислеше, че е невероятно това, че горе в клоните на дърветата пеят славеи, той вече знаеше, че каквото и да му се случи в бъдеще в света все още има някаква прелест, която нито войната, нито ужасяващата несигурност могат да разрушат.

В Америка той често си бе мислил за Алета и си го обясняваше с това, че гласът й беше в такъв контраст с американските гласове, които често дразнеха слуха му или пък имаха звук на метал, което го караше да си представя пари.

Често се питаше дали не направи грешка, че не попита за името, което щеше да му даде възможност да я види отново.

А после си казваше, че ако го бе направил, сигурно след това щеше да е разочарован.

Тя беше част от тъмнината на храма и вълшебството беше превърнало всичко около тях в нещо измислено, така че тя съществуваше извън времето. Той си мислеше, че това може би щеше да остане. Тази една, едничка илюзия, която нищо и никога не може да разруши.

И може би благодарение на Алета престоят му Америка се беше оказал учудващо щастлив за него.

Само седмица след пристигането си, той срещна господин Уордолф в къщата на един милионер, чийто син Тибалт беше срещнал във Франция.

Не му беше много близък приятел. Но като вървеше веднъж по Пето Авеню, той си спомни за един морски пехотинец, който им беше гостувал една вечер в стола на ротата, когато си бяха в базата. Когато се сбогуваха, той му беше казал, че трябва да се видят след войната. Съвсем импулсивно Тибалт отиде до огромната, грозна отвън кафява къща, изкачи стъпалата и попита дали неговият познат си е вкъщи.

За щастие го завари у дома. Той се зарадва, че вижда другар от времето на войната и още същата вечер Тибалт бе поканен на вечеря.

Беше голям официален прием. Когато дамите се оттеглиха от трапезарията, Тибалт се озова до един американец с приятна външност, който се казваше Уордолф.

Той започна да разпитва Тибалт за войната. Научи, че е бил в Кралските инженерни войски, и веднага намериха общи интереси.

Два дни по-късно Тибалт беше включен във ведомостите на едно от предприятията на Уордолф.

Просто не можеше да повярва, че е имал такъв късмет.

В същото време разбираше, че обучението, което беше преминал, и познанията, които бе придобил през четирите години на войната, можеха да бъдат полезни за работодателя му.

Със скорост възможна само за Америка само за една година Тибалт напредна много в служебно отношение в този отрасъл на империята Уордолф, в който той работеше.

Също така непрекъснато го канеха и в дома на Уордолф, който беше много по-внушителен от този, в който се бяха срещнали първия път.

През тези години той много добре си даваше сметка, че всякакъв интерес, проявен от него към Люси-Мей или пък от нейна страна към него, би накарал баща й не само да се ядоса, но без съмнение би му помогнал да изхвърчи навън през разкошния параден вход, украсен с месингово чукало, много по-бързо отколкото бе влязъл през него.

Тогава почина чичо му и отношенията между него и господин Уордолф се промениха със светкавична бързина.

Херцогът дори не бе много сигурен как точно се бе оказал в положението на евентуален зет на американския мултимилионер.

Много добре знаеше, че въпреки добродушния си вид господин Уордолф е една непоколебима сила, която трудно може да бъде заобиколена.

Той го беше наблюдавал как действа в своите огромни индустриални предприятия и се бе възхищавал както от упоритостта и умението му да устоява на изпитанията, така и на неговата неутолима амбиция.

Но му беше трудно да свърже този мощен устрем със себе си и никак не му харесваше усещането, че го манипулират.

Господин Уордолф обаче бе помел всичко пред него с неудържимостта на ураган, защото отдавна беше взел решението, че дъщеря му ще се омъжи за херцог.

И когато на прага му се появи един, той реши, че това е дар Божи и никога не му мина през ума, че може да му се противопоставят — дъщеря му или избрания зет.

— Какъв късмет, че трябва да се върна у дома — казваше си херцогът на път за Англия.

— Нямам никакво желание да се женя — си казал той, когато господин Уордолф, който поддържаше непрекъсната връзка с него, му бе съобщил с телеграма, че той и дъщеря му Люси-Мей пристигат в Англия.

Да, но когато се запозна подробно с финансов дела на чичо си, неговата съпротива срещу плановете на господин Уордолф намаля.

Дори и за миг не бе си представял колко много двете войни могат да повлияят и да променят имението Стадхамптън.

Чичо му се беше разболял в началото на 19 година и понеже никой не беше поел пълномощията да управлява имението, разходите по поддръжката на големите къщи и на самото имение бяха продължили да са такива, каквито са били и през миналия век, а за съжаление вече не е имало такива огромни приходи, които преди бяха балансирали огромните разходи.

За новия херцог беше очевидно, че много голяма част от ценностите се налага да бъдат продадени. Но това от своя страна поставяше нови проблеми, защото повечето от картините и мебелите бяха предмети по унаследяване без право на продажба.

Имаше попечители, чиято грижа беше да следят всеки следващ херцог да не разполага с наследството по начин, който да е в ущърб на идните поколения.

Някои от картините очевидно щяха да бъдат продадени, за да бъдат изплатени данъците по наследството и херцогът стоически беше понесъл дългите заседания и спорове, предложенията и контрапредложенията, преди да се почувства толкова изтощен и доста обезкуражен от всичките тези проблеми, че прие поканата на господин Уордолф да посети Кингз Уейт.

Беше се срещнал с Люси-Мей в Лондон и много добре съзнаваше, какво се очаква от него.

Някаква упоритост, или гордост, го спираше да изрече точно онези думи, които и тя, и баща й очакваха да чуят.

— Няма защо да се бърза — казваше си той.

Казваше го малко неубедително, като в същото време съзнаваше, че пясъкът в часовника изтича и че ако не се ожени за Люси-Мей, голяма част от имуществото му трябва да бъде продадена, няколко къщи да бъдат затворени и — далеч от мисълта, че може да се забавлява така разточително както четвъртия херцог на Стадхамптън — трябваше да брои всяко пени. Също като родителите си.

— Нямам никакво желание да бъда издържан от жена си — протестираше той пред себе си, — но каква друга възможност имам?

Сега, когато господин Уордолф беше успокоил гордостта му, като му предложи да стане негов агент в Европа, той знаеше какво ще последва.

Щеше да разполага напълно легално и открито с един голям доход. Доход, който ще му дава възможност да поеме издръжката на собствените си къщи и имения както си пожелае, без да трябва да разчита на парите на Люси-Мей.

Беше щедро предложение. Изключително щедро, но той не разбираше защо не се чувства по-вдъхновен заради това.

Непрекъснато — като мелодия, която неспирно звучи в главата му — той се улавяше, че мисли за Алета. За ръката й, която нежно го успокои и той заспа, за гласа й, идващ при него в тъмнината. Точно така, както го беше чул за първи път през онази нощ в храма на площад Бъркли.

Докато се отдалечаваше от конюшните, херцогът мислеше, че вече няма никакво съмнение, че Алета е някъде в Кингз Уейт.

Но ако е така, защо тогава се крие? Защо бе дошла при него онази единствена нощ, когато беше ранен и защо оттогава не беше долавял присъствието й?

Беше напълно сигурен, че не е между гостите. Никой от гостите нямаше глас, който поне малко да прилича на нейния. А ако не беше между гостите, а беше толкова смешно да си я представи, че е между прислугата, — защо тогава не беше я срещал?

Влезе в къщата и чу грамофона, който въртеше същата мелодия:

Времената са тежки и стават по-тежки.

Но ний се забавляваме лудешки…

„Съвсем вярно“ — помисли си херцогът, като се качваше бавно по стълбите, за да отиде в спалнята си.

Стигна на площадката на стълбата, която беше от дъбово дърво и имаше изящна резба и на която той все повече се възхищаваше всеки път, когато я погледнеше! Всъщност това бе една от най-красивите стълби, които някога бе виждал.

„Ако не внимавам — мислеше си той, — господин Уордолф ще пожелае да изнасям и такива неща за Америка. Проклет да съм, ако отнема такава прелест от къща като тази само за да задоволя някакъв си прекомерно богат плебей, който няма да може да я оцени.“

После сурово се упрекна, че не това е начинът, по който трябва да мисли за новия си работодател.

Точно щеше да се обърне надясно към спалните за официалните гости, където се намираше и неговата, когато хвърли един поглед наляво и видя, че точно по средата на галерията има няколко стаи и после една врата в зелено сукно.

Херцогът знаеше, че това означава, че по-обикновените стаи и помещенията за прислугата бяха отделени и затворени, така че да не се виждат откъм по-стилната част на къщата.

Импулсивно, воден само от инстинкта си и от любопитството, което знаеше, че няма да е задоволено докато не разбере това, което искаше, той тръгна към вратата, обвита със зелено сукно, отвори я и мина през нея.

Установи, че точно според очакванията му галерията от другата страна на вратата беше по-тясна и страшно се нуждаеше от ремонт. Имаше и още едно крило стълби, които водеха към следващия етаж.

Той се оглеждаше, когато видя, че една камериерка слиза по стълбите. Беше селско момиче. Бузите му бяха червени като ябълки, а шапчицата й стоеше някак накриво върху плътно придърпаната назад коса. Само като я погледна, херцогът разбра, че е много млада и несъмнено това е първата й служба.

Тя го забеляза едва когато бе стигнала почти до долната част на стълбата, погледна го притеснено и беше готова да избърза нататък.

Херцогът пристъпи към нея.

— Ще ми кажеш ли къде мога да открия мис Алета?

Подхвърли това наслуки. Точно, като че ли нещо извън него му подсказа как да зададе въпроса.

— Ще да е горе, сър — отговори момичето, — в детската стая, най-горе на следващата стълба, след тая.

После бързо тръгна нататък, а херцогът се усмихна и се заизкачва нагоре.

Алета цяла сутрин беше помагала на мисис Абът да сменя спалното бельо, после се беше върнала в стаята си унила, защото навън беше прекрасен следобед и тя жадуваше да излезе в градината.

Хари настойчиво й беше повтарял, че не трябва да я виждат, и тя беше много разстроена, че може да излиза само след като се здрачи.

Измъчваше се от мисълта, че той може да язди сутрин конете, които беше купил, да се наслаждава на качествата им, за които непрекъснато говореше, когато бяха заедно, а тя можеше само да го наблюдава през прозореца.

Завиждаше му, че може да обикаля из имението, да говори с фермерите и техните жени, които тя познаваше откакто се помнеше, а за нея беше опасно да излиза от къщата.

— Ще е по-добре, когато Уордолфови се установят тук — успокояваше я Хари. — Съмнявам се, че те останат да прекарат зимата в къщата и тогава можеш да яздиш колкото си искаш.

Очакваше го с нетърпение. В същото време Алета мечтаеше да излезе на слънце, да се разходи из гората, да види подобренията, които многобройните градинари, които бяха наели сега, извършваха по целия терен.

Чувстваше се в безопасност само, когато гостите разотиваха в спалните си, за да се облекат за вечеря. Тогава се измъкваше по задната стълба и излизаше навън през една градинска врата.

Като заобикаляше тревните площи и се придържаше към сянката на тисовия жив плет, тя си проправяше път към водната каскада, която се спускаше през алеята с храсти зад къщата и образуваше нещо като водна градина, която някога бе много красива, но по време на войната беше занемарена и цялата обрасла с трева.

Сега градинарите почистваха плевелите и пълзящите растения и Алета знаеше, че отново градината ще стане прелестна. Такава каквато беше в миналото малките си водопадчета, които се плискаха върху скали обрасли с мъх, и се губеха надолу в искрящия поток, който се виеше между брегове, обрасли с алпийски цветя.

Накрая водата достигаше до огромен каменен басейн. Като беше малко момиченце тя много обичаше да наблюдава златните рибки в басейна, които плуваха между водните лилии.

— Скоро ще стане такова, каквото беше — всяка вечер си повтаряше тя, след като виждаше как вървят ремонтите.

Но тя жадуваше да види градината на слънчева светлина, макар че знаеше колко ще се ядоса Хари, ако рискува да я видят господин Уордолф или неговите гости.

Веднъж по време на закуската тя каза на Хари:

— Защо ли не станах краварка? Тогава можех да си работя във фермата през деня и никой нямаше да ме забележи.

Хари се засмя.

— Ти съвсем не приличаш на краварка, освен, разбира се, на тези, дето ги рисуват в книжките с картинки.

Алета се зарадва, че беше успяла да го разсмее.

През последните няколко дни Хари изглеждаше потиснат и доста раздразнителен. Тя се чудеше каква ли е причината.

Беше се опитала да го накара да й разкаже какво става в имението, но той й отговаряше без ентусиазъм и разсеяно. Тя разбираше, че нещо го тревожи и непрекъснато се питаше какво ли е то.

Имаше усещането, че се чувства нещастен и че това не е свързано с къщата и конюшните.

Преди да се появи господин Уордолф той се беше притеснил, че има толкова много неща да се правят, но то беше различно от това, което изпитваше сега. А беше толкова радостен и развълнуван, когато му наредиха да организира инсталирането на новите бани.

Господин Уордолф също бе настоявал да се поправи и оранжерията и да се докарат нови портокалови дръвчета от Испания, защото тези, които имаха, бяха много стари и бяха загинали още преди войната.

— Кингз Уейт ще изглежда точно така, както е изглеждало по времето на дядо! — бе казал Хари с въодушевление. — Помисли си колко ще ни е хубаво, когато наемателите ни си отидат и ще можем да го имаме само за себе си.

Говореше така преди време. Но сега с всеки измине ден, като че ли ставаше все по-тих и по-потиснат. Алета го усещаше, но не можеше да си представи какво може да го притеснява.

Тя не можеше да седи без работа и затова взе кошничката за ръкоделие една ленена калъфка, която беше решила да закърпи вместо мисис Абът. Настани се удобно в един фотьойл до прозореца.

Но само след няколко минути ръкоделието й падна в скута й и мислите й отново се върнаха към херцога.

Откакто бе стояла до него през първата нощ след злополуката, тя непрекъснато се улавяше, че мисли за него по хиляди пъти на ден.

Не беше само защото той беше толкова хубав, имаше и нещо друго, което тя не можеше да си обясни.

Нещо, което й пречеше да го забрави, въпреки че строго си казваше, че точно това трябва да направи. Да го забрави.

— Как може да съм толкова смешна! — казваше си тя. — Да мисля за човек, който ще се жени за мис Уордолф и с когото никога няма да се срещнем отново или пък да разговаряме!

Но колкото и да се мъчеше да си наложи, той беше в мислите й и връхчетата на пръстите й като че ли все още усещаха допира до кожата му, когато тя бе масажирала челото му, за да го успокои и да заспи.

Ядоса се и отново взе ръкоделието.

— Трябва да мисля за нещо друго, нещо разумно — каза си тя. — За Хари… конете… фермата…

Заби решително иглата си в белия ленен плат, но в този момент чу, че вратата на стаята се отвори.

— Мога ли да вляза? — попита един мъжки глас.

Алета обърна глава, извика лекичко и скочи на крака.

Там стоеше херцогът. Сега той беше съвсем друг. Тя си го спомняше колко беше блед и безпомощен, когато лежеше отпуснат върху възглавниците през онази нощ. Сега беше променен.

Но Алета не можеше да сбърка красивите черти на лицето му. Само че едва сега видя, че очите му са тъмносини и я гледат по един странно изпитателен начин.

— За… защо дойдохте… тук? — попита Алета.

Освен учудване в гласа й звучеше и уплаха, защото тя бе страшно изумена, че го вижда в детската стая.

— Дойдох да ви видя — отговори той.

— Да ме видите?

И тогава, когато той влезе малко по-навътре в стаята, тя разбра! Разбра по гласа му и разбра защо имаше нещо познато у него, когато седеше до леглото му.

За момент си помисли, че може би сънува.

Не можеше да е вярно, не можеше да е възможно херцогът да е онзи мъж, за когото си беше мислила толкова често, с когото беше говорила в малкия храм на площад Бъркли, този, който я беше целунал.

Тогава Алета знаеше, че би трябвало да е шокирана от поведението си — да позволи на непознат мъж, на когото дори не е представена и когото никога не бе виждала, да я целуне.

И въпреки това тя никога не можа да почувства нещо друго за тази, целувка, освен че това беше най-омагьосващото, най-прекрасното нещо, което й се беше случвало.

Беше вълшебство! Чисто вълшебство! Вълшебството на нощното небе, обсипано със звезди, вълшебството на славеите в клоните на дърветата, на музиката, не музиката, която оркестърът на бала свиреше, а музиката в собственото й сърце, музика, която — както си мислеше после — трябва да е звучала и в неговото сърце.

Не само устните му я бяха омагьосали, но и нещо вътре в душата й, нещо, което сякаш не беше от този свят, а от друг.

Едно очарование, което е толкова тайнствено и красиво, колкото са звездите. Толкова съвършено, колкото е лунната светлина, проникваща през клоните дърветата.

И сега той беше тук. Стоеше пред нея и тя усети, че няма какво да каже. Усещаше само, че отново е в някакъв сън.

За херцога Алета беше точно такава, каквато очаквал да бъде — трептящият в тъмнината глас на момичето, което той бе нарекъл богинята на храма, която може би току-що бе слязла от Олимп.

Беше малка и крехка и напълно различна от темпераментните млади момичета, които долу танцуват фокстрот.

Сивите й очи като че ли запълваха малкото заострено личице, а косата й имаше цвят на утринно небе и беше прибрана на тила в старомоден кок. В нея имаше нещо и то беше точно такова, каквото бе очаквал да открие — някакво съвършенство, което идваше от гласа й, от докосването на ръката й. Херцогът си помисли, че само художник като Ботичели би могъл да разкрие и да предаде нейната красота. Тя като че наистина не беше реална. Тя като че ли наистина бе като нимфите в неговата картина за пролетта.

— Как… как разбрахте, че… че съм тук?

Гласът й притежаваше онази мелодичност, която той помнеше от сънищата си и от нощта, когато беше в безсъзнание.

Усмивката сякаш озари лицето му.

— Наистина беше загадка, докато ви намеря и много се гордея, че успях да я разреша. Не беше никак лесно.

— Не биваше… не се очакваше… да ме откриете.

— Разбрах това и много бих искал да зная защо всъщност не е важно. Това, което е от значение е, че вие сте тук.

Стояха и се гледаха, докато накрая Алета каза със същия уплашен глас, който той така добре помнеше.

— Но вие… не трябва да идвате тук. Моля ви. Вървете си, забравете, че… сте ме намерили.

— И вие мислите, че ще е възможно да направя това? Търсех ви, Алета, от много време.

Настъпи дълго мълчание и тя накрая попита толкова тихо, че той едва я чу:

— За… защо?

— Поради много причини, но най-вече защото знаех, след като се грижихте за мен първата вечер, че съм длъжен да ви намеря, че съм искал това още от мига, в който се върнах в Англия.

— Вие… вие сте пътували?

Беше обикновен въпрос, но очите й вперени в неговите, казваха толкова различни неща. Неща, които бяха много по-интимни и лични. И неговите очи отговаряха по начин, за който той не бе подозирал, че съществува.

— Мога ли да седна? — попита той. — Искам да поговорим, а имам толкова много неща за казване.

Като че ли неговият въпрос я върна към действителността и тя осъзна, че той е там, в детската стая, където нямаше право да бъде. Алета тихичко извика:

— Не! — бързо каза тя. — Не. Не можем да говорим тук. Хари може да се върне и много ще се ядоса, или пък може да ви види някой от прислугата.

По всичко личеше, че тя е развълнувана. Херцогът каза тихо:

— Трябва да говорим. Знаете това. Къде можем да го сторим?

— Не тук, не сега.

Алета сключи пръстите на ръцете си, като че ли искаше по този начин да накара себе си да се обърне с лице към реалността.

— Ще бъде… най-безопасно… в градината.

— Къде точно? — попита той. Алета мислеше бързо.

— Ако минете през моравата, в края и ще минете през живия плет от тис и ще откриете каменни стъпала, които ще ви отведат в горния край на водната каскада.

— А вие ще дойдете ли там? — попита той.

Тя се поколеба за момент и той каза:

— Ако не дойдете, аз ще се върна отново тук. Решил съм да се срещна с вас и нищо няма да ме спре.

— Ще дойда… — каза Алета много тихо, — но може би ще бъде твърде много за вас. Вие трябва да почивате.

Херцогът се усмихна и тя си помисли, че това го прави още по-млад и дори по-красив.

— Това, че ви открих помете умората ми и е много по-добро тонизиращо средство, отколкото тези, които докторът може да ми предпише и мисис Абът да накара да пия.

Алета се засмя игриво и той си помисли, че само едно дете може да се смее така. Беше толкова мило я гледа човек.

После тя бързо каза:

— Мисис Абът не бива… да ви намери тук. Моля ви… моля ви вървете си сега.

— Ще си тръгна, щом като искате това, но трябва да ми обещаете, че ще дойдете при каскадата.

Очите му бяха вперени в нейните, докато говореше. Тя каза едва чуто:

— Ще дойда.

Той се обърна с лице към вратата и когато почти беше стигнал до нея, се обърна и каза:

— Детската ви стая е точно като моята, само че оставих дървеното си конче без опашка още когато бях на шест годинки!

Излезе, без да дочака отговор, но я чу да се смее. Смехът й беше точно толкова мелодичен и прекрасен, колкото и гласът й.

Чак когато слезе по стълбите и мина през зелената врата, той усети, че триумфира.

— Намерих я! — казваше си той, докато пресичаше мраморния вестибюл. — Намерих я и, кълна се, няма да я загубя отново!

Когато херцогът си отиде, Алета покри лицето си с ръце. Тя мислеше, че бузите й горят, а те бяха съвсем студени.

Как можа това да се случи? Не би могла и за момент да си помисли, че той може да намери пътя към детската стая. И все пак го беше направил и беше открил кой е, веднага след като заговори.

— Как съм можела да позная, как съм можела да предположа дори и за миг, че това е мъжът, който винаги е присъствал в мислите ми? За когото съм мислила почти всяка нощ и по десетина пъти на ден?

Когато напразно се опитваше да накара себе си да презира херцога за това, че ще се жени заради парите, тя в същото време усещаше, че той е някак по-различен от останалите мъже.

— Това, което си мисля, са глупости — каза си тя, — и трябва да помня, че той е херцог, който ще се жени за мис Уордолф и нейните милиони американски долари.

За момент се замисли.

— Ако имах капчица разум, щях да си остана тук и да не ходя при него. За какво ще говорим? Какво ще си кажем?

Тогава си спомни за решителността, която звучеше в гласа му и за погледа му, когато каза, че ще се върне в стаята й, ако тя не отиде. Алета знаеше, че точно това ще направи.

Ако Хари го завареше тук, можеше да стане скандал или още по-лошо — херцогът можеше да каже на господин Уордолф кои са те всъщност.

Ако това станеше, тя знаеше, че няма да могат да останат повече в Кингз Уейт и ще трябва да отидат в някой евтин хотел или да наемат квартира. Хари би се стопил от мъка, ако се наложи да живее далеч от дома и без прекрасните коне, които може да язди.

— Трябва да помоля херцога да запази тайната ни — каза си Алета.

И защото мисълта, че той може да разкрие тайната им я изплаши, тя побърза да тръгне надолу по задната стълба и излезе през градинската врата.

Оттук можеше да тръгне по една тясна пътечка до гъстите храсти, докато мине през тисовия плет, който сполучливо скриваше тази част от градината дори и най-високите прозорци на къщата.

Много добре знаеше, че ако някой от градинарите я види, веднага ще каже на мисис Абът, а тя — на Хари и той щеше да се ядоса, че поема излишни рискове, когато всичко се градеше на тяхната анонимност.

— Трябва много, много да внимавам какво ще кажа на херцога — каза си Алета.

Мислите й бързо я отведоха при него. Тя може мислено да седи до него и да разговаря безкрай.

Пристигна преди него. Изкачи се по каменните стъпала до мястото, откъдето извираше водата. Това бе един скрит извор, при който имаше каменна пейка, която стоеше тук от незапомнени времена. Поколения Уейт бяха седял и на това място и бяха се любували на къщата, която се виждаше в подножието.

Дългата и ниска постройка от времето на кралица Елизабет I със заострените си покриви и странно оформени комини приличаше на скъпоценен камък, защитен от едната страна от вековните дъбове на парка, а от другата страна — където седеше тя сега, имаше борова гора, която се издигаше по стръмния склон.

Денят беше горещ. Цветята като че ли грееха ослепителните си наситени цветове, а езерото засилваше тази многоцветност. Водите му имаха златист цвят и отразяваха блясъка на стотиците прозорци на къщата.

Когато сядаше на каменната пейка, Алета пак си мислеше, както винаги си бе мислила, откакто се помнеше, че няма на света друго място, което да е по-хубаво и което да е по-близко до нея от това тук.

Затова когато погледна към херцога, който се качваше по каменните стъпала, тя си каза, че на всяка цена трябва да му попречи той да стане причина за това те с Хари да напуснат това място, което и двамата безумно обичаха.

Херцогът се изкачи по стълбите с лекота, която с нищо не издаваше факта, че неотдавна е бил на легло и Алета видя как очите му грейнаха, когато я видя, че го чака.

— Ти дойде, както обеща — каза той.

Не беше никак задъхан, като че ли изобщо не се беше изкачвал.

— Аз… дойдох.

Той седна до нея на пейката. Тя очакваше той да види прекрасната гледка и да изрази възхищението си, както бяха правели всички, които идваха тук за пръв път. Но вместо къщата той гледаше нея.

Той я гледаше проницателно и като че ли търсеше нещо в погледа й. Това я накара да се изчерви.

— Наистина ли си тук? — каза той, като че ли на себе си. — Мислех, че никога няма да мога да те намеря отново, моя малка богиньо от храма.

Руменината й стана още по-силна, когато си спомни не само как я беше нарекъл тогава, но и как я беше целунал.

— Дойдох… защото искам да ви помоля… ако се наложи… да не казвате на никой коя съм.

Видя озадачения израз на лицето му и изведнъж разбра, че почти се беше издала.

Беше съвсем забравила, че след като херцогът я откри в къщата, щеше да си мисли, че тя е Алета Данстън, а не Алета Уейт. Всеки от слугите би му казал, че е Алета Данстън.

Много бързо, за да се спаси от собствената си глупост, тя каза:

— Господин Уордолф не знае, че съм тук… че живея в Кингз Уейт, но… аз нямам къде да отида.

— Сигурен съм, че не би поискал да си отидеш, така както и аз не бих искал. Но ако това те безпокои, тогава обещавам, че никой и това наистина значи никой, няма да разбере от мен за твоето съществуване.

Алета въздъхна с облекчение.

— Благодаря, това е важно.

— Не ме интересува защо си тук, а само това, че си тук. Виждаш ли, Алета, онази нощ, когато се срещнах на площад Бъркли, напълно промени живота ми и трябва да благодаря за това на теб.

— Вие сте… мислили за мен?

Той се усмихна.

— Твърде много и си мисля, че може би и ти мислила за мен.

Сега вече не можеше да не се забележи руменина, която тръгваше от брадичката й и стигаше чак слепоочията й. Тя обърна глава и впери очи във водите, които се спускаха по стъпалата.

— Ти си толкова прекрасна! — каза херцогът много тих глас. — Всъщност изглеждаш точно така, както си те представях и с ума си, и със сърцето си.

Алета не проговори. След малко той продължи:

— Зная, без да е нужно някой от нас да го казва на глас, че вълшебството, което и двамата намерихме онзи малък храм през онази нощ, не може никога бъде забравено, но се страхувах.

— Страхувахте се?

— Че никога няма да мога да те намеря отново, че ако те намеря, ще бъда разочарован и че ти няма си това, което помнех.

— Но… но вие въобще не бяхте ме видели.

— В сърцето си те бях видял, и там, в сърцето ми ти стоиш оттогава.

Херцогът въздъхна.

— Не исках да кажа това. Не дойдох тук, за да кажа това, но сега трябва да ти го кажа. Тогава, през онази нощ на площад Бъркли, аз се влюбих в теб!

ГЛАВА ШЕСТА

Настъпи тишина, която беше дори страшна. А после Алета поде толкова тихо, че той едва ли я чуваше:

— Не е… вярно, не… е възможно… да казвате това!

— Но го казах — отговори той, — въпреки че не дойдох тук с намерението да го кажа. Аз самият всъщност не знаех, че е така, докато не те видях. Устата ми сама проговори вместо мен.

— Това е грешка… и вие… не трябва да го казвате отново.

— Защо да не го казвам?

Хиляди причини се мяркаха в главата на Алета, но така както си мислеше за тях, тя знаеше, че не са важни. Дори фактът, че той ще се жени за Люси-Мей не беше важен.

Той беше там и по някакъв странен начин, за който тя нямаше обяснение, вълшебството, което беше преживяла през онази нощ преди две години, сега ги обгръщаше и двамата.

Като че ли думите, които изговаряха, идваха от сърцата им. Дори това не беше истинското обяснение.

Те бяха пленени отново от очарованието, което бяха усетили през онази нощ под дърветата, когато славеите запяха. Онзи вълшебен момент, когато те не бяха реални хора. Може би тя наистина беше богинята, а той може би току-що бе слязъл от Олимп или от някоя друга планета.

Какво значение имаше откъде бяха дошли. От значение беше само това, че нито тя, нито той бяха част от този труден и объркан свят, в който бяха живели докато се срещнаха.

Херцогът с усилие отвърна лице и с невиждащи очи впери поглед към красотата на къщата под тях и езеро отвъд нея.

— Обикнах! Обикнах те, но не съм сигурен какво направя сега.

— Нищо не можете да направите — бързо каза Алета.

— Защо казваш това?

— Защото е така.

— Предполагам, че след като живееш в къщата, вече си чула, че от мен се очаква да се оженя за дъщерята моя домакин.

— Да, чух го.

— Не съм й направил предложение и всъщност нямам никакво желание да го направя. Фактически с хитрост бях вкаран в положение, от което трудно мога да се избавя, просто защото това би се отразило на много неща.

Говореше така, като че ли искаше да обясни на самия себе си как стоят нещата, а не на Алета.

Тя разбираше, че е така. През ума й мина мисълта, че тя отгатваше мислите и чувствата му, както и той нейните точно защото бяха толкова близки.

Това очевидно бе точно така, защото сега той обърна глава и каза:

— Какво да правя, Алета? Намерих те и всичко, което досега се движеше в една посока, изведнъж спря и имам чувството, че съм направил крачка и съм се оказал извън времето.

Алета пое дълбоко въздух.

— Аз… чувствам същото, но… светът твоят свят и моят също… трябва… да продължат нататък.

— Дали е така наистина? Или просто се опитваме да се държим по общоприетия начин и може би се страхуваме от неизвестното?

— Страхувам се, че можем… да направим погрешна стъпка.

— Нима е грешка да те приемам като нещо единствено, като нещо, което ми принадлежи и е част от живота ми! Нещо, което намерих не просто след две години, а след векове, прекарани в търсене?

— И аз… И аз си помислих така… първия път, когато се срещнахме…

Имаше толкова колебание в гласа й.

— Мислим еднакво, чувстваме еднакво, ние сме еднакви — каза херцогът. — И затова не мога отново да те загубя.

Алета преплете пръстите на ръцете си.

— Трябва… трябва да помислим — каза тя. — Не можем да говорим така и да не помним, че каквото и да направим… това ще засегне и други хора.

Докато говореше, тя го погледна. Погледът й потъна в неговия и думите замряха върху устните й.

Сякаш той гледаше в самата й душа и имаше странното усещане, че и нейният поглед надзърта в неговата. В очите му Алета виждаше своето отражение, както той виждаше своето в нейните очи.

— Какъв е отговорът? — след дълго мълчание попита той. — На света няма друг, освен теб.

Алета пое дълбоко въздух.

— Трябва… да се опитаме… да бъдем разумни.

— Но защо? Защо? Когато човек усети, че се понася към най-високите върхове на планината и към изгарящата топлина на слънцето, нима се пита как е станало? Той просто знае, че това е станало.

Гласът му стана дълбок, когато добави:

— О, скъпа моя, толкова си красива! Точно каквато те искам!

— Моля те… моля те, не казвай такива неща — умоляваше го Алета. — То само усложнява нещата… ще ни е толкова по-трудно… когато не можем да се срещаме повече.

Той се усмихна.

— Наистина ли мислиш, че това може да стане? Нали вече казах — невъзможно е да те загубя отново и съм сигурен, че е така.

За момент закри очите си с ръка и каза:

— Знам какво се опитваш да ме накараш да направя като ми казваш, че трябва да бъдем разумни. Но как да бъда разумен, когато останах без почва под краката си от чувствата, които не съм и подозирал, че мога да изпитвам?

— Може би защото беше на легло… и всичко е малко… пообъркано — тихо каза Алета.

— Така могат да кажат хората, които наблюдават нещата отстрани, но ние с теб знаем, че причината е друга. И ако трябва да бъдем честни, Алета, това не е нещо, което е станало сега. То започна преди две години, когато те целунах и…

Видя как тя потръпна и сведе очи под погледа му така, че ресниците й се откроиха върху бледите й страни.

— Мислиш ли, че мога да забравя какво почувствах тогава? Ще бъда откровен и ще ти кажа, че се опитах да го направя. Казвах си, че трябва да не мисля за това, но и до този момент помня всичко. И може би по десет пъти на ден се улавям, че мисля за нежния допир на устните ти и за онзи момент, когато и двамата полетяхме на крилете на екстаза.

В гласа му имаше нотка на удивление и това накара Алета да вдигне очи и да го погледне.

— Мислех си… че аз се чувствах така… защото бях толкова млада и неопитна, но… не очаквах, че и ти си изпитвал същото.

— Много ли други са те целували оттогава? — попита той и в гласа му сега прозвуча една много човешка нотка на ревност.

— Никой друг… не е имало — отговори Алета и видя, че очите му заблестяха.

Тя погледна към къщата и каза:

— Мисля, че трябва да се връщаме. Скоро ще стане време за чая и другите гости могат да се чудят какво се е случило с теб.

— Нека се чудят. Няма да ни намерят тук.

— Но е опасно да сме заедно, а пък и Хари…

— Кой е Хари?

Отново в гласа му прозвуча ревност и тя трябваше да му каже истината.

— Той ми е брат.

— Вие и двамата ли се криете в къщата? — попита той, а после възкликна: — Но аз знам кой е Хари! Той е управителят на имението, за когото Люси-Мей непрекъснато говори и с когото ходи на езда.

— Да… точно така — съгласи се Алета. Знаеше, че не бива да го лъже. Жадуваше да му каже истината за себе си — коя е тя, кой е Хари и защо се крият и защо беше важно господин Уордолф да не знае за съществуването й. Но тогава щеше да издаде тайна, която не беше само нейна, а и на Хари.

— Какво те безпокои? Да не би това, че те разпитвам за теб?

Беше твърде проницателен, когато се отнасяше за нея и тя едва ли можеше много дълго да скрива истината от него. Тя се страхуваше и се чувстваше ужасно несигурна от това, което беше станало между тях, и затова промълви:

— Моля те… опитай да разбереш.

— Кога ще те видя пак?

Тя не му отговори и след минута той й каза настоятелно:

— Трябва да те видя, Алета, и възнамерявам да го направя. Дори и да се криеш, аз пак ще те намеря. Никога вече няма да те загубя, казах ти това.

— Но… но аз не мога… ние трябва… — заекваше тя.

— Няма „ние трябва“, когато се отнася до нас — каза херцогът, — и бъди сигурна, че ще намеря някакво разрешение на нашите проблеми. Или може би те са само мои? Дай ми малко време да помисля, а после ще трябва да обсъдим заключенията, до които ще достигна.

— За мен ще… бъде трудно… в момента.

Но в същото време тя знаеше, че е напълно безпредметно да протестира. И тя като него искаше отново да се срещнат и нямаше да може да живее, без да вижда.

— Ще се срещнем тук след вечеря — каза херцогът. — Всички ще отидат да танцуват и няма да забележат дали съм там или не.

Мина й през ума, че той може би ще липсва Люси-Мей, но отново това й се стори без значение. Това, което беше важно сега, беше, че те двамата искаха да се срещнат отново.

— Може би… не бива. Докторът каза, че… трябва да почиваш.

— Навярно мисис Абът ти е казала това — отвърна херцогът, — но знам, че нищо не би ме изморило, стига да зная, че ще те видя.

— Може би… ще е по-разумно да оставим за утре.

— Мислиш ли, че мога да заспя тази нощ, като знам, че си някъде в къщата и че не съм говорил отново с теб?

Каза го така, че тя се почувства неловко и той видя как руменината отново залива страните й.

— Моята съвършена малка богиня! Привличаш ме с невидими нишки, на които не мога да устоя и това е неразделна част от вълшебството, което намерихме заедно. Непременно ще бъда тук в девет часа и ще те чакам докато дойдеш.

Мина й през ума, че може да е трудно да се изплъзне на Хари и тя бързо каза:

— Да допуснем, че не мога да дойда? Не бива да чакаш прекалено много.

— Ще чакам. Ако трябва и цяла нощ!

Видя грейналите й очи и каза:

— Не си играй с мен, Алета. Не мисля, че ще мога да го понеса! Веднъж вече, когато те срещнах преди две години, се намирах на кръстопът и ти ми показа правилната посока. Но сега се намирам в още по-важен момент от живота си, макар че като погледна, разбирам, че всъщност бъдещето ми вече е решено и не се налага да взимам други решения.

Алета не отговори, но той знаеше, че го е разбрала.

— Ще тръгна първа — каза тя, — а ти може би трябва да ме последваш след около пет минути… просто за всеки случай, да не би… някой да ни види заедно.

— Дай ми ръката си — неочаквано каза херцогът.

Без да се замисля много, тя постави ръката си в неговата и щом го докосна, усети как през тялото й премина тръпка. Като светкавица.

Знаеше, че и той изпитва същото, защото пръстите му стиснаха по-здраво нейните и макар че не помръдна, тя имаше усещането, че се приближи към нея.

— Може ли някой от нас да се бори с това? — попита той с дълбок глас.

Гласът му я развълнува. Сякаш хиляди малки пламъчета заиграха вътре в нея. Устните й се разтвориха. Дишаше учестено, а погледът й потъна в неговия.

— Обичам те! — промълви херцогът отново със същия дълбок глас. — Обичам те, и на света не съществува никой, освен теб!

Алета не можеше да продума. Той погледна ръката й, която беше смазана от силата на пръстите му, после я повдигна бавно към устните си.

Докосването на устните му до кожата й я накара да потръпне, а малките пламъчета заиграха по цялото й тяло. Тя усети как тяхната изгаряща сила обхвана гърдите й, после гърлото и стигна до устните й.

— Обичам те! — повтори той, — и нищо друго на този свят няма значение.

После пусна ръката й. Алета бавно се изправи. Не можеше да говори. Като че ли огънят, който беше лумнал в тялото й бе изгорил и гласа й.

После тя тръгна като насън. Краката й като че ли се движеха сами, без да се съобразяват с волята й. Тя тръгна бавно и без да се обръща надолу покрай водопада, докато най-после съвсем изчезна между зеленината на храстите.

Херцогът я проследи с поглед докато се изгуби. После той закри очите си с две ръце, като че ли сега, след като тя си беше отишла, не искаше повече вижда нищо наоколо, за да може да концентрира мислите си.

Алета стигна до детската стая и влезе в спалнята си. Седна на леглото и се замисли. Тя се питаше дали всичко това, което се бе случило, не бе всъщност някакъв сън, дали то не беше част от въображението й. Как би могло да е възможно след цели две години човекът, който бе винаги в мислите й, да се върне отново в живота й, да я обича и тя да го обича.

Сега знаеше, че това, което бе изпитвала откакто я бе целунал, беше любов. Никой друг мъж не беше оставял отпечатък в съзнанието й. Образите на останалите бяха избледнели, а думите им не проникваха в ума й.

Беше си обяснявала случката през онази нощ със своята младост и свян.

Но когато се върна в Кингз Уейт всичко около нея, някак странно бе обгърнато с усещането за нереалност. Болестта и смъртта на баща й, ужасът, който беше обзел Хари при вида на загиващото имение. Всичко.

Единственото реално нещо бе усещането в сърцето й, това, което тя долавяше отново и отново и го възстановяваше всяка нощ, когато лежеше сама в тъмнината.

Тази вълшебна и незабравима целувка в мрака на храма, песента на славеите в клоните, лунната светлина, проникваща през листата на дърветата — това винаги я бе следвало. Също като талисман, който я закриляше от горестта и несгодите на всекидневието.

Това беше реалното за нея, а всичко останало се бе оказало без значение, защото не беше реално.

„Обичам го! — помисли си сега Алета. — Обичам го не с ума, а с душата и сърцето си и дори никога да не го видя от този момент нататък, аз му принадлежа. Така, както съм му принадлежала цели две години.“ А после си каза, че трябва да бъдат разумни. Дали те двамата имаха бъдеще заедно? И ако е така, как би могъл той евентуално да се освободи от положението си на бъдещ зет на господин Уордолф.

Сега Алета знаеше, че несъмнено на него му трябват пари. Точно както и те с Хари се нуждаеха от наема, платен от господин Уордолф, за да спасят Кингз Уейт.

Тя знаеше, че ако го беше запитала какви са мотивите му за тази женитба докато той беше в безсъзнание, щеше да получи отговорите, които сега й бяха известни, без да се налага той да й ги казва.

Единственото нещо, което я изненада, беше, че подозрението й, че той има недостоен вътрешен мотив, за да се ожени за Люси-Мей, беше невярно. Особено я учуди фактът, че не го позна веднага, независимо, че тогава в храма тя не видя лицето му.

Каза си, че докато умът й глупаво го е приемал като непознат, сърцето й беше казало истината.

Ето защо така често бе мислила за него. Затова лицето му винаги беше пред очите й. Затова когато той влезе в детската стая, тя още при първите му думи го беше познала.

— Обичам го! — повтори тя.

И както беше казал и той — всичко останало изглеждаше без значение.

Люси-Мей излезе от трапезарията. Изразът, който беше изписан върху лицето й в този момент, й придаваше невероятна прилика с баща й.

През цялото време докато се хранеха тя се чудеше как по-скоро да се измъкне. Това безкрайно поднасяне на различни блюда я дразнеше ужасно и от време на време й се искаше да закрещи. Беше прекарала неспокойна нощ. На сутринта се събуди с твърдото решение, че ще види Хари, колкото и да се опитваше той да я избягва.

През последните три дни откакто се бяха подслонили в плевника той старателно избягваше срещата с нея и всичките й опити бяха безуспешни. Люси-Мей беше започнала да се отчайва.

Тя не беше повярвала на думите му. Беше си помислила, че той не само ще смекчи решението си, но и тя ще може по някакъв начин да му попречи да изпълни намеренията си.

Опитът, който имаше от миналото, й подсказваше, че обикновено мъжете говорят едно, а имат съвсем друго предвид.

Не можеше да приеме, че човек, който я обича, защото беше сигурна, че Хари я обича, — ще се окаже достатъчно силен, за да я отбягва повече от двайсет четири часа.

Но всичките й опити да го срещне се проваляха. Първия ден отиде много рано сутринта при конюшните само за да й кажат, че не е там. Конярят й каза, че е излязъл много рано и е тръгнал към някаква отдалечена част на имението, но не можеха или не искаха да й кажат къде точно.

Втория ден, след като не го намери, тя изпрати единия лакей да му каже, че трябва да говори с него. Лакеят обаче се върна и й съобщи, че господин Данстън съжалява за това, че не може да се подчини на заповедта й, тъй като току-що е тръгнал на път.

И, разбира се, лакеят нямаше представа накъде е тръгнал.

Отначало Люси-Мей бе тропнала с крак и бе заявила, че той няма право да се държи по този начин. Но после започна да изпитва страх.

Ами ако никога повече не види Хари? Ами ако той изчезне от живота й така неочаквано, както се беше появил?

И тогава Люси-Мей разбра, че наистина е влюбена. Не ставаше повече въпрос за това, че го желае, защото е привлекателен. Всъщност тя изгаряше от потребността да е с него. Потребност така изначална, така първична, че тя чувстваше, че без него просто може да легне и да умре, защото животът нямаше повече какво да й предложи. Без него тя беше самотна.

Люси-Мей беше отгледана и възпитана по такъв начин, че за нея беше невъзможно да не си дава сметка, че мъжете бяха неудържимо привличани от богатството й, въпреки че тя бе достатъчно хубава, за да я желаят заради самата нея.

Тя започна да разбира, че най-после е намерила някой, който не се интересува от богатството й и я жертва заради някакъв абсурден принцип, който трудно може да се проумее.

— Ако това означава да си английски джентълмен — опитваше се да убеди сама себе си, — то аз предпочитам американците, които си взимат това, което желаят, без указания и правила.

Но знаеше, че не е така. Уважаваше Хари заради това, което усещаше, и посвоему го разбираше.

Той възнамеряваше да постъпи така и тя знаеше, че е по-силен от нея. Типично по женски тя го обожаваше именно заради това.

— Трябва да го види! Трябва! — повтаряше си тя непрекъснато.

Но той така й се изплъзваше, че тя започна да се страхува, че Хари е изпълнил заканата си и наистина е напуснал Кингз Уейт, като е приел да работи другаде.

— Ако си е отишъл, ще претърся цялата страна, за да го намеря! — казваше си тя, но после дъхът й спираше при мисълта за това.

Стигна до там, че започна да мисли как да помоли баща си да го повика и тя да е там, когато той дойде, но усещаше, че това много ще разгневи Хари, защото той ще помисли, че тя си е послужила с измама.

— Мразя отвратителните му принципи! — бе извикала тя.

В същото време знаеше, че Хари има право и че да се използва такава хитрина би било неетично. На обяд беше невъзможно да хапне нещо, но за да не привлича вниманието, тя си взимаше по малко от сребърните подноси, върху които беше изрисуван гербът на Уейт, и току побутваше храната в чинията си.

Когато тя тръгна по галерията, която се виеше и криволичеше из старинната сграда, но която щеше да я отведе до канцеларията в източното крило, беше два часът.

Само веднъж беше ходила там. Това стана веднага след пристигането й в Кингз Уейт. Тя тръгна да изследва къщата и остана очарована от старинната архитектура, от безбройните коридори и разнообразни стълби. Никога преди това не беше виждала подобна къща, която толкова много да й харесва.

Сега си мислеше само за това как да стигне до канцеларията с нейните карти на имението, папки и огромното бюро, на което — тя знаеше това — щеше да седи Хари.

Когато зави по един коридор, за да влезе в друга галерия, тя забеляза много мъже, които стояха пред една отворена врата.

Разбра, че те стоят на опашка и чакат реда си. Разпозна един от тях, който работеше във фермата.

Люси-Мей видя стол до стената. На облегалката беше изрисуван гербът на Уейт. Тя седна и зачака.

Разбираше, че трябва да изчака Хари да изплати надниците на всички мъже. Надяваше се, че канцеларията няма друг изход, от който пак да й избяга.

Нямаше чак толкова много хора, както беше очаквала. Роуз беше права. Мъжете от най-отдалечените части на имението бяха дошли в ранния следобед, а другите несъмнено щяха да дойдат по-късно.

Значи ако сега не успееше да види Хари, щеше да има тази възможност по-късно, но не можеше да понесе още чакане.

Трябваше да го види. Трябваше да говори с него. Беше направо нечовешко да продължава да страда така, както през последните няколко дни.

И последният чакащ влезе в канцеларията. Когато излезе, нямаше други и Люси-Мей разбра, че нейният шанс е дошъл.

Тя постоя докато мъжът се скри в дъното на коридора и изтича към вратата на канцеларията, отвори я влезе.

Хари записваше нещо в голям тефтер, отворен на бюрото пред него.

Той приключи с писането, вдигна очи в очакване да види някой от прислугата, който е дошъл да разговаря с него.

Когато видя кой стои до вратата, Хари застина.

— Хари!

Люси-Мей произнесе името му със сподавен глас. Хари се изправи много бавно, а през това време тя се приближи до него.

— Хари… трябва да те видя. Защо ме избягваш?

— Мислех, че вече съм ти обяснил защо — отговори той, — и няма никакъв смисъл да го повтарям отново.

— Има смисъл! — запротестира Люси-Мей. — Не можем да продължаваме така, Хари. Трябва да поговорим…

— Няма за какво да говорим — прекъсна я той.

Заобиколи зад бюрото и се обърна с лице към нея.

— Съжалявам, но имам делова среща.

— Хари… моля те…

— Не! — каза рязко той. — Не! Тръгна към вратата.

Като извика леко, Люси-Мей изтича подире му и застана пред него с гръб към вратата.

— Няма да те пусна! — каза тя. — Трябва да ме изслушаш! Длъжен си!

— За Бога! Спри да се държиш така. Ако ти не можеш да го понесеш, аз също не мога.

Люси-Мей едва позна гласа му. Видя болката в очите му, но знаеше, че въпреки това възнамерява да си тръгне.

С вик на ранено животно тя се хвърли към него.

— Хари… Хари! Обичам те! Хари, моля те, ожени се за мен, защото ако не го направиш, аз ще умра.

Ръцете й вече обвиваха врата му и притегляха главата му към нейната. За миг той й се противопостави.

Стоеше като вкаменен и не реагираше. Тя обезумя и в отчаянието си помисли, че е загубила дори силата, с която можеше да го привлече.

Изведнъж ръцете му я обгърнаха и той започна да я целува. Диво, страстно, яростно. Като че ли всички бариери между тях бяха паднали и той не можеше да направи нищо, за да спре.

Целуваше я докато на нея й се зави свят от чудото на целувките му и тя му отвръщаше. Сякаш бяха запалили огън, който ги поглъщаше и изгаряше и двамата.

После с глас, който като че ли принадлежеше на друг човек, Люси-Мей успя да каже:

— Ще се ожениш за мен! О, Хари, кажи, че ще се ожениш за мен!

Докато говореше, устните й бяха съвсем близо до неговите. Тя си мислеше, че той отново ще я обсипе с целувки, но вместо това той грубо я отблъсна от себе си. Като че ли молбата й му беше подействала като студен душ.

— Не! Отговорът е не! За Бога, остави ме на мира!

Излезе от стаята и затръшна вратата след себе си. Люси-Мей остана загледана втренчено в гладката й повърхност. Тя знаеше, че не бе успяла и че целият й свят се разпадаше с трясък.

Господин Уордолф влезе в гостната стая, която беше отделена специално за танци. Той видя почти всички свои гости да танцуват „двете стъпки“.

Също като херцога и на него му беше трудно да ги различи, но можеше да разпознае няколко доста хубавички момичета, които бяха с тях повече от седмица, и двама младежи, които той смяташе за по-празноглави от останалите.

От Люси-Мей и от херцога нямаше и следа.

Господин Уордолф със задоволство си помисли, че ще трябва да са някъде заедно, но в този момент чу, че някой пресича вестибюла. Огледа се и видя херцога, който слизаше по стълбите.

— Здравей, Тибалт? Да си виждал Люси-Мей?

Херцогът не му отговори, а тръгна към библиотеката. Господин Уордолф погледна към двамата лакеи, които стояха във вестибюла.

— Да сте виждали дъщеря ми? — попита ги той.

— Не, от известно време не сме я виждали, сър — отговори единият.

— А какво правеше, когато я видяхте?

— Качваше се нагоре, сър.

Прислужникът се поколеба, после каза:

— Изглеждаше малко разстроена, сър.

— Разстроена? — бързо попита господин Уордолф.

— Да, сър.

Той забърза нагоре по стълбите, мина по галерията, която водеше към онази от спалните за официални гости, която Люси-Мей бе избрала, защото я намираше за по-привлекателна от Стаята на кралицата.

Наричаше се Стаята от времето на Елизабет и беше обзаведена по начин, по който трябва да е била обзаведена, когато се е строяла къщата.

Уордолфови обаче не знаеха, че завесите и килимът бяха дошли от една друга известна къща от времето на Елизабет, чието обзавеждане беше наскоро разпродадено, защото собственикът й беше убит през войната.

Стаята беше много приятна. Имаше два еркерни прозореца и дъбово легло с балдахин, по което имаше изкусна резба във формата на цветя и плодове.

След като почука, господин Уордолф влезе в стаята, без да дочака отговор и намери дъщеря си просната на леглото. Лицето й беше заровено във възглавницата.

— Люси-Мей… — започна той.

Тя извърна лице, за да го погледне и той добави:

— Какво се е случило? Какво те е разстроило така? Защо видът ти е такъв?

— Върви си! — извика тя и отново скри лице във възглавницата. — Остави ме! Нищо не можеш… да направиш… Никой не може… нищо да направи… Искам само… да умра!…

Господин Уордолф бързо се приближи до леглото и сложи ръка върху рамото й.

— Хайде сега, за какво е всичко това? Не мога да понеса да те гледам в този вид, детето ми.

Порази го мисълта, че не беше я виждал да плаче от деня, в който почина майка й, и не можеше да си представи какво ли може да се е случило, за да я разстрои така.

Само един поглед му беше достатъчен, за да забележи, че очите й са подути и че по бузите й се стичат сълзи. Мина му през ума, че навярно се е случило нещо много сериозно, за да се разстрои така. Седна на ръба на леглото и каза:

— Хайде да ми разкажеш какво е станало!

— Няма… нищо… за разказване.

— И все пак трябва да има! — запротестира той.

— Ако имаше нещо… аз щях да съм щастлива, а… не нещастна… както съм сега…

При тези думи гласът й затрепери и тя отново започна да ридае неутешимо. Плачеше така, че и баща й се разстрои. Знаеше, че ще направи всичко, да, всичко на този свят, за да не позволи дъщеря му да страда така.

Наведе се и я прегърна като малко дете.

Тя не се възпротиви, а скри лице в рамото му и той я притисна нежно към себе си.

— Хайде, кажи ми сега какво означава всичко това — нежно каза той.

— О… папа… Толкова съм… нещастна!

— Ако има някакъв проблем, знаеш, че ще намеря начин да бъде решен.

— Не можеш да го направиш… Никой не може да направи нищо!

— Защо да не мога?

Люси-Мей не отговори. Тя просто продължи да плаче.

— Слушай сега, миличко — каза господин Уордолф — били сме заедно достатъчно дълго време, за да ме познаваш добре. Знаеш, че за мен няма невъзможни неща. Казвам го напълно сериозно! Каквото и да те е разстроило, каквото и да те е накарало да плачеш така, ще разбера какво искаш или ще оправим това, което се е случило.

— Няма смисъл, папа… не сме в Америка… Сега сме в Англия, а англичаните… те не мислят като нас.

— Искаш да кажеш, че някой мъж те е разстроил така?

Гласът му беше строг. Понеже Люси-Мей не му отговори нищо, той попита:

— Кой мъж? Да не е херцогът?

— Не… не е той…

— Друг? Но кой?

— Няма смисъл да ти казвам — хълцаше Люси-Мей. — Само ще… се ядосаш… Той няма да… промени решението си…

Господин Уордолф направи доста голямо усилие, за да се въздържи да не й заповяда грубо да му разкаже всичко.

Беше пробвал по този начин преди, но при нея това не вървеше.

Вместо това той я притисна още повече към себе си и я целуна по косата, а после каза:

— Хайде сега, съкровище, не ме карай и мен да се чувствам нещастен. Кажи ми какво те е разстроило. Каквото и да е то, кълна ти се, няма да се ядосам.

— Сигурен ли си? Напълно сигурен, че… няма да се ядосаш?

— Давам ти честната си дума. Няма да се ядосам нито на теб, нито на онзи мъж, ако това те безпокои.

— Не се безпокоя за него. Аз… го загубих… Той не иска… да се ожени за мен, макар че… го помолих.

Господин Уолдорф трепна.

— Ти си помолила някой да се ожени за теб, а аз не знам дори името му?

— Да, аз го молих… умолявах го да се ожени за мен… Но той отказа и аз знам… защо.

— Защо?

— Защото съм богата, а той не е. Защото знае, че ти няма да одобриш това! Той… той има твърде голямо достойнство… за да се среща тайно с мен и… не иска да се ожени за мен. О-о-о, папа… папа… какво ще правя сега? По-добре да умра!

Господин Уордолф беше така объркан и озадачен, но това, което имаше сега значение, бе, че единственото същество в целия свят, което той обичаше, сега страда така, както не би си представял, че може да страда някога. Той попита много тихо:

— Кажи ми кой е този, когото обичаш.

— Хари… Знам, че сега ще се разгневиш… Но това е по-силно от мен. Обичам го! Обичам го! За мен няма друг мъж на света, освен него.

За момент господин Уордолф остана озадачен. Прехвърляше през ума си младежите, които им гостуваха сега в имението, но не си спомни някой от тях да се казва Хари.

Тогава изведнъж заговори бавно, като че ли тази мисъл беше съвсем недопустима.

— Нямаш предвид Данстън, нали?

— Знаех си… знаех си, че ще се разгневиш! — хълцаше Люси-Мей, — но ти обеща… Ти обеща да не се ядосваш и на него.

— Не му се ядосвам — излъга господин Уордолф. — Само се опитвам да разбера какво се е случило.

Тя разбра какво си мисли той и извика:

— Ако си мислиш, че той се е подиграл с мен — грешиш! Аз бях тази, която го преследваше. Казах му, че го обичам, а знам, че и той ме обича. Но той се закле, че никога няма да ме види отново… И успя да ме отбягва цели три дни… А за мен това… това беше страдание…! Бях напълно отчаяна!

— А какво се случи днес?

— Изненадах го докато плащаше надниците — отговори Люси-Мей малко по-разбираемо. — Казах му, че не мога да живея без него… и го помолих… Помолих го да се ожени за мен.

— И какво каза той?

Изведнъж тя избухна отново в ридания и отговори, но баща й едва я чуваше:

— Той каза… той каза: „За Бога, остави ме на мира!“

И отново зарида. Плачеше така, сякаш сърцето й се късаше. Баща й си помисли, че тя все пак е само едно дете, твърде млада и твърде ранима, за да може посрещне трудностите и жестокостите на живота.

Понеже тя все още продължаваше да плаче, той попита:

— Какво искаш да направя? Как мога да ти помогна?

— Не можеш… Нищо не можеш да направиш, нищо — хълцаше тя. — Щом, Хари не иска… да чуе мен… теб няма да послуша. Само ако му кажеш, че, няма да получа нито цент от парите ти… и ще ме лишиш от наследство… тогава може би ще разбере… колко много го обичам.

На лицето на господин Уордолф се появи усмивка.

— Обещавам ти, че ще говоря с този младеж, но ти знаеш, съкровище, че исках да се омъжиш за херцога.

— Знам, папа, но няма да се омъжа за него, дори и това да е единственият мъж на света. Няма да се омъжа за никой за никой друг, освен за Хари. И ако той не иска да се ожени за мен… Тогава ще си остана неомъжена, с теб, за цял живот!

Господин Уордолф си помисли, че ако в гласа й имаше колебание, щеше да е по-лесно. В такъв случай човек би могъл да го отдаде на моментното настроение. Но Люси-Мей говореше с такава решителност, която звучеше като ехо на собствения му глас.

Плановете му се разпадаха, но той обичаше дъщеря си така, както никой друг не е обичал, и знаеше, че няма да стои настрана и да я гледа как страда, без да се опита да направи нещо.

Той много нежно я постави върху възглавниците.

— Хайде сега измий лицето си, детето ми — каза той, — а после иди в гостната и ме чакай да дойда там. Ще отида да говоря с младия Данстън и ще разбера каква е цялата тази работа.

Тя се хвърли към баща си като обезумяла.

— Ти няма… ти няма… да бъдеш лош с него… Няма да му се ядосаш… нали няма? Той не е виновен! Аз съм виновна! Знам, че никога не би ми казал, че ме обича… ако аз не го бях казала първа. Аз го преследвах, папа. Аз го преследвах, защото го желаех… защото го обичам. Как да се боря с любовта си!

Имаше нещо толкова трогателно в думите й. Така както се бе вкопчила в него, тя прошепна:

— Мама ми каза, че когато сте се срещнали, ти си бил без пари и точно си започвал бизнеса си… Но тя и за миг не се е замисляла… за бъдещето… Дали си богат или беден… Това, което е знаела, е било, че… че те обича… и за нея си бил… единствен в целия свят.

— Остави всичко на мен — каза господин Уордолф. Целуна я по бузата и се отправи към вратата.

— Ще гледам да не се бавя.

Тръгна към галерията и когато стигна най-горната площадка на стълбите, извика на един от прислужниците:

— Искам да говоря с господин Данстън незабавно! Имате ли представа къде може да е?

За негова изненада прислужникът се поколеба за отговора.

— Казах незабавно! — рязко повтори господин Уордолф. — В къщата ли е?

— Мисля, че е в къщата, сър.

— Тогава иди го намери и му кажи, че искам да говоря с него в библиотеката. Важно е!

— Много добре, сър.

Господин Уордолф слезе по стълбите, а прислужникът не го последва, както беше очаквал. Вместо това той тръгна към вратата, обвита в зелено сукно, която се намираше в края на галерията.

Господин Уордолф тръгна към библиотеката и едва, когато стигна до вратата, си спомни, че херцогът навярно е там. Това го накара веднага да се отдръпне настрани.

Реши, че ще чака докато господин Данстън дойде и ще го заведе в някоя от другите гостни стаи и поговорят на спокойствие.

Чудеше се какво ще му каже. Но нали беше обещал на Люси-Мей, че ще направи нещо. Сега обаче не беше много сигурен какво точно трябва да направи.

Докато чакаше, у него се надигаше гняв срещу човека, който беше разстроил дъщеря му и плановете му.

Прислужникът се появи и заслиза по стълбите! Приближи се до господин Уордолф и каза:

— Съжалявам, сър, но господин Данстън ме помоли да ви предам, че не може да дойде, както поръчахте, защото тръгва след няколко минути.

— Тръгва ли? — сърдито попита господин Уордолф.

— Да, сър.

— Къде отива?

— Не зная, сър.

— Искаш да кажеш, че отива някъде в имението или го напуска?

— Бих рекъл, че го напуска сър. Когато говорих с него, той си приготвяше багажа…

Господин Уордолф сви устни.

— Покажи ми къде мога да говоря с господин Данстън.

Прислужникът се колебаеше.

— Е? Какво чакаш?

— Не бих рекъл, че на господин Данстън ще му се понрави, сър.

— Не ме интересува дали ще му се понрави или не — гневно извика господин Уордолф. — Възнамерявам да говоря с него. Ще ми покажеш ли пътя или сам да го намеря?

Прислужникът отчаяно се огледа, като че ли очакваше отнякъде да се зададе помощ.

Във вестибюла нямаше никой, освен още един прислужник и той капитулира.

— Ще ви покажа къде е, сър.

— И добре ще направиш, ако държиш да останеш на работа — мрачно каза господин Уордолф.

Като стигнаха на третия етаж, господин Уордолф не се беше задъхал и това доста говореше за неговата добра форма, която поддържаше благодарение на спортните занимания — езда или упражнения в гимнастическия салон, когато имаше време.

Като стигнаха на площадката, прислужникът каза с уплаха в гласа:

— Тази е стаята на господин Данстън, сър.

Посочи му вратата и бързо заслиза по стълбата. Господин Уордолф не искаше да губи времето си да търси отговор за странното поведение на прислужника. Той просто отиде до вратата и я отвори.

Беше твърде приятна стая, която очевидно някога е била обитавана от дете, защото по стените имаше картини на гномове и феи.

Човекът, когото той познаваше като Данстън, нареждаше багажа си в голям кожен куфар. На леглото седеше и го наблюдаваше, спорейки с него, една девойка. Господин Уордолф си помисли, че това е най-прекрасната девойка, която някога беше виждал.

Когато влезе в стаята, двамата застинаха на местата си и се спогледаха с безкрайно учудване. Господин Уордолф заговори пръв.

— Изпратих да ти кажат, че искам да те видя, Данстън.

— Казаха ми, сър, но за жалост аз напускам имението. Имам неотложна работа в Лондон.

Господин Уордолф очевидно не си правеше труда да чуе какво му отговаря младежът. Той беше вперил очи в Алета.

— Коя е тази? — попита той. — Съпругата ти ли е? Видя израза, който се появи в очите на Алета, но Хари рязко каза:

— Това е сестра ми!

— И двамата живеете тук, в къщата, която съм наел?! Имах впечатлението, че живеете някъде из имението.

— Ние водим домакинството и всички дела на имението — отговори Хари, — но едно от условията — въпреки че вие може и да не го знаете — беше, че вие, ще ме задържите на служба като управител. И това условие, тъй като аз съм собственикът на тази къща — ме удовлетворява напълно.

— Собственик на къщата? — попита господин Уордолф.

— Да, но тъй като това можеше да ви притеснява, ако го знаехте, промених името си, което всъщност е Уейт.

— Искате да кажете… че вие сте сър Хари Уейт?

— Точно така. А това е сестра ми Алета!

За момент господин Уордолф стоя като ударен от гръм. После находчивостта му на бизнесмен му дойде на помощ и той каза:

— Разбирам мотивите ви за това прикриване на истината, но съм дошъл да говорим по друг въпрос.

— Няма какво да кажем по него — рязко отвърна Хари.

— Мисля, че има — противопостави му се господин Уордолф.

Той погледна към Алета.

— Ще бъдете ли така любезна да ме оставите насаме с брат ви?

— Да — разбира се.

Алета беше като омагьосана от появата на господин Уордолф, но сега бързо се изправи и тръгна към вратата в другия край на стаята. Преди да стигне до нея, тя спря.

— Няма да си тръгнеш, преди да ми кажеш, нали, Хари?

— Не, разбира се, че ще ти се обадя — отговори брат й.

Господин Уордолф почака тя да излезе и каза:

— Слушай сега, Дан… искам да кажа, Уейт. Накарал си дъщеря ми да се чувства страшно нещастна.

— Мога само да изразя съжаленията си както на вас, така и на мис Уордолф — хладно отговори Хари.

Господин Уордолф седна на леглото, от, което току-що бе станала Алета.

— Ще ме разбереш ако ти кажа, че съм малко объркан от обрата на събитията. Първо, дъщеря ми се чувства така, че иска да умре.

Видя как Хари трепна и в очите му се появи загриженост.

— Второ — продължи господин Уордолф, — изведнъж разбирам, че ти не си управителят на имението и на тази великолепна къща, както си мислех досега, а техен собственик. Защо ми я даде под наем?

— Мислех си, че това е очевидно. Нямам пари… никакви пари… и трябваше или да гледам как домът ми се разпада, или да се опитам да направя нещо. Предложението ви да я наемете за една година и то при такъв голям наем дойде тъкмо навреме.

— Сега разбирам много неща, които ме учудваха — каза господин Уордолф. — Но нека се върнем към Люси-Мей.

— Разбирате, че това е нещо, за което нямам желание да говоря. И правя единственото възможно нещо — напускам Кингз Уейт.

— Къде отиваш?

— Нямам представа.

— Имаш ли предвид някаква служба?

— Не, но по-късно ще изпратя да доведат и сестра ми при мен.

— Очевидно си помислил за себе си и за семейството си, ако мога така да се изразя за сестра ти. Ами за моята дъщеря?

— Какво за вашата дъщеря? — непоколебимо каза Хари. — Смятам, сър, че тя е ваш проблем.

— Напротив. Ти си я довел до състояние на пълно отчаяние. Никога не съм я виждал такава. А това е нещо, което не мога да позволя.

— Нямам желание да я карам да се чувства нещастна — с тих глас каза Хари. — Това е просто нещо, което се появи и влезе в живота ни. Така че сега предполагам, че постъпвам правилно, като искам да замина.

— Да, но то може да бъде изтълкувано и като бягство.

— А какво друго мога да направя?

За първи път в гласа му се появи нотка, която подсказваше колко е млад и объркан.

— Може би трябва да го обсъдим с Люси-Мей — предложи господин Уордолф.

— Няма нищо за обсъждане.

— Каза ми, че те е помолила да се ожениш за нея.

— Но тя не разбира!

— Какво не разбира?

— Че е невъзможно — било като Данстън, било като Уейт — да правя планове за бъдещия си живот с някой като вашата дъщеря.

— Трябва ли да приема това за обида?

— Не, не, разбира се, че не! — бързо отвърна Хари. — Мислех, че съм се изразил съвсем ясно. Причината, поради която напускам къщата е, че нямам пари. Никакви пари! Продадох голяма част от обзавеждането, за да изплатя данъците по наследството след смъртта на баща си. И сега ще се наложи да продам и останалото малко по малко, ако не искам да оставя къщата да се разпадне. А и за да мога да плащам надниците на старите прислужници, който не биха могли да си намерят друга работа, и да изплащам доживотните пенсии на тези, които вече са се оттеглили.

— Колко жалко — отбеляза господин Уордолф.

— Наистина е жалко, разбира се — с ярост в гласа каза Хари. — Но войната води до това. Тя разорява не само победените, но и победителите. Няма какво да се направи, освен да се опиташ да оцелееш.

— Казал ли си на Люси-Мей кой си?

— Не. Какъв смисъл има? Тя мисли, че съм на служба при вас. Но всъщност няма значение кой съм. От това нещата не се променят.

— Напротив: Мисля, че има голяма разлика между това да си някой си на име Данстън, и сър Хари Уейт, който — ако не греша — е единственият баронет.

— И предполагам последният — с горчивина каза Хари. — Както ви казах вече, няма да мога да си позволя да имам син, който да ме наследи.

Настъпи мълчание, след което господин Уордолф каза тихо:

— Люси-Мей ми каза, че иска да се омъжи за теб.

По лицето му разбра, че е учуден, че тя му го е казала. После отговори:

— Вече казах на дъщеря ви, че това е една недопустима идея.

— Защо?

— Защото, който и да съм, аз притежавам гордост. Няма да се оженя заради парите, които една жена може да ми донесе, и да съм зависим от нея за всяко пени, което ще изразходвам.

— Много похвално! — отбеляза господин Уордолф. — Но това ни най-малко не може да направи Люси-Мей щастлива.

— Много съжалявам, че я карам да се чувства нещастна, но един ден ще ми благодари. Освен това, както разбирам, има планове да се омъжи за херцога.

— Току-що ми съобщи, че той е последният човек, за когото би се омъжила, и че ако ти не се ожениш за — нея, ще си остане сама до края на живота си.

— Тя не знае какво говори.

— Помоли ме също — продължи господин Уордолф все едно, че не го беше чул, — да я лиша от наследство и да я оставя без нито един цент!

Изведнъж в стаята настъпи пълна тишина. Хари го гледаше, като че ли не беше разбрал добре смисъла на думите му.

— И това… Възнамерявате ли да го направите? — попита след, малко той.

— Бих направил всичко, ако то ще ми върне онова щастливо и засмяно момиче, което беше дъщеря, преди да се влюби в теб!

ГЛАВА СЕДМА

Люси-Мей стоеше до прозореца в преддверието на Стаята на кралицата и гледаше навън.

Градините бяха така красиви окъпани от слънчевата светлина, но в погледа й имаше само мрак и отчаяние.

Обърна се бързо, когато чу, да се отваря вратата, и баща й видя, че лицето й все още беше тъжно.

Но като видя кой стои зад него, лицето й се преобрази от светлината, която сякаш идваше от цялото й същество.

— Хари!

Думата излезе между устните й като въздишка.

Господин Уордолф влезе вътре и тръгна към дъщеря си, но като се приближи разбра, че гледа към Хари. Гледаше то като същество от някакъв друг свят и погледът й бе изпълнен с възхищение.

— Доведох сър Хари Уейт със себе си — бавно започна господин Уордолф, — за да поговорим.

Като видя учудването в очите на Люси-Мей, той продължи с малко кисела усмивка:

— Да, мила моя, това е собственикът на Кингз Уейт — и малко по-важна личност, отколкото ние мислехме.

— Няма значение… кой е — отговори Люси-Мей толкова тихо, че той едва я чу. — Стига да не си отиде.

— Не мисля, че ще го направи — сухо заяви господин Уордолф. — Имам предложение, което искам да направя и на двама ви.

Дъщеря му го погледна с очакване! Той бавно каза:

— Какво ще кажете да седнете и двамата, докато ме изслушате?

Хари и Люси-Мей, като че ли само това чакаха да чуят. Те веднага седнаха на най-близките до тях столове.

Не бяха един до друг, но очите им говореха неща, които само те разбираха, и господин Уордолф имаше усещането, че ще му е трудно да привлече и да задържи вниманието им.

— Имах намерение — каза той високо, — да направя предложение на Данстън, защото тогава го смятах за управител на имението. Надявах се, че предложението ще му хареса. Мисля, че все още мога да го направя, макар и при други обстоятелства.

Хари обърна глава към господин Уордолф, но Люси-Мей продължаваше да го гледа.

— Много бях впечатлен — продължи господин Уордолф — от избора на конете, които купи вместо мен, от умението, с което се грижиш за тях, и, разбира се, от това как яздиш.

— Благодаря, сър — тихо каза Хари.

— Виждам, че конете, които си купил за конюшните ми тук, са точно такива, каквито ми трябват за ранчото ми в Америка, не само за езда, но и за разплод.

Спря да говори за малко и после продължи:

— Мисля, че ще прецениш като доходно занятие предложението ми да избираш животните, които ми трябват, а също и кобили за разплод и да уреждаш да бъдат заплодени от жребци от най-добрата порода в Англия.

Видя, че предложението му развълнува Хари, и продължи:

— Имам много приятели и познати, които също биха искали да купят коне, чиято чистокръвна порода и постижения ще са извън всякакво съмнение.

Господин Уордолф се засмя, преди да продължи:

— Щях да ти предложа един голям авансов хонорар, но при създалите се обстоятелства можем да оформим сдружение. Ще финансирам начинанието, а ти от своя страна ще купуваш и обучаваш конете и ще наблюдаваш всички наши действия. Можеш също така да осигуриш идеална главна квартира в Кингз Уейт, което ще е много подходящо за този вид бизнес.

Когато завърши, вече беше привлякъл вниманието не само на Хари, но и на Люси-Мей.

Тя възкликна:

— О, папа! Наистина ли мислиш да го направиш? Това е най-прекрасното нещо, което съм чувала!

Когато продължи, господин Уордолф все още гледаше към Хари.

— Предполагам, че това, което ще печелиш от бизнеса, ще може да осигури удобен живот на една съпруга, която притежава само една малка сума за облекло и дреболии.

Люси-Мей спря да диша.

Сега тя отново гледаше Хари. В очите й се четеше молба, а пръстите на ръцете й бяха сключени и тя ги стискаше така, че кокалчетата й побеляха.

В стаята надвисна тишина. На Люси-Мей й се стори, че измина цял век на напрегнато очакване. После Хари, който едва събра сили, успя да попита:

— Наистина ли говорите сериозно, сър?

— Нямам навика да приказвам празни приказки — отвърна му господин Уордолф. — Макар и да желая щастието на дъщеря си, не мисля, че ще й навреди, ако научи стойността на парите и разбере какво е когато съпругът й държи кесията.

Думите му успокоиха Люси-Мей. Тя скочи на крака, а после със сподавен глас се обърна към Хари:

— О, Хари… моля те… Хари…

Баща й си мислеше, че тя моли така, че няма да се намери на света младеж, който да може да устои на молбата й. И не се учуди, когато Хари се обърна към нея с усмивка, която помете и последния остатък от онзи мрачен израз, който беше изписан на лицето му, когато господин Уордолф го завари в стаята да опакова багажа.

Двамата млади стояха един срещу друг и дълго се гледаха. После Хари каза с малко несигурен глас:

— Ще се… омъжиш ли за мен, Люси-Мей? Ще направя всичко възможно, за да се чувстваш щастлива.

Тя издаде звук, който показваше колко е щастлива, изтича към него и зарови лицето си в рамото му, неговите ръце я обгърнаха.

Двамата сякаш бяха забравили за съществуването на господин Уордолф, но после Хари каза със странно сподавен глас:

— Не зная как да ви благодаря, сър.

— Можеш да го направиш по-късно, защото мисля, че вие двамата с Люси-Мей имате много неща да си казвате точно сега.

Той прекоси стаята и излезе през галерията. Когато затваряше вратата, знаеше, че двамата млади, които беше оставил, вече са забравили всичко друго около себе си.

Не можеше да не усети как ревността го гризе отвътре, защото през последните четири години, откакто бе умряла майка й, Люси-Мей му беше принадлежала изцяло.

Но той философски си мислеше, че все пак несъмнено ще има компенсация, когато дойдат внуците, които не само ще обсебят голяма част от личния му живот, но и ще станат част от огромната му империя.

Като вървеше по коридора и докато слизаше по стълбите, той вече си правеше сметка какви други подобрения ще направи в Кингз Уейт.

Беше важно да закупи обратно и мебелите, за които Хари призна, че е продал и които трябваше да бъдат върнати на мястото си.

Точно когато се чудеше как евентуално би могло да стане това, херцогът отново се върна в мислите му.

Тибалт навярно знаеше как да се свърже със салона за разпродажби и ще научи кои са били купувачите. Ако не са били взети от някоя художествена галерия, нямаше да е трудно да ги откупят обратно срещу една прилична сума.

Внезапно се сети, че трябва да каже на херцога, че е загубил Люси-Мей и нейното богатство, което несъмнено щеше да му е от голяма полза.

„Сам си е виновен — помисли си господин Уордолф, сякаш търсеше оправдание за поведението на дъщеря си. — Трябваше да избърза малко и да й направи предложение както трябва. И което е по-важно, трябваше да направи така, че тя да се влюби в него.“

Докато минаваше през вестибюла към библиотеката, той започна да съжалява, че Люси-Мей няма да бъде херцогиня, както си я беше представял.

В същото време със способността на проницателен бизнесмен, който знае как да приема загубата без излишно съжаление, господин Уордолф си каза, че всъщност се беше сдобил със зет, с когото можеше да се гордее и който несъмнено притежава една от най-хубавите къщи, които някога е виждал.

Това обаче не го избавяше от задължението да разговаря с херцога и докато отваряше вратата на библиотеката, господин Уордолф се надяваше, че Тибалт Стадхамптън, когото той искрено харесваше много, няма да се почувства измамен.

Херцогът също като Люси-Мей стоеше до прозореца със зареян навън поглед.

Библиотеката имаше изглед към равната зелена морава, която се простираше надолу към езерото, и херцогът си мислеше, че Алета беше прекрасна като ирисите, които растяха до водата. Сега те бяха окъпани от слънчевата светлина, която на позлатени снопове проникваше през гъстите дъбови листа, и отдалеч приличаха на нимфи или на безсмъртни същества от някакъв друг свят.

Той чу как вратата на библиотеката се отваря и трепна, като че ли се готвеше за нещо неприятно. Когато господин Уордолф се приближи, той каза:

— Имам да ви казвам нещо, сър, и се опасявам, че то няма да ви хареса.

Херцогът се колебаеше какви думи да подбере и господин Уордолф го погледна учудено.

Той се канеше да каже същото, но не произнесе думите, които вече бяха на върха на езика му, а само каза:

— Слушам те, Тибалт.

— Накратко — започна херцогът, — дълбоко оценявам факта, че съвсем очевидно показахте, че ме приемате като бъдещ зет. Но не съм в състояние да направя предложение за женитба на Люси-Мей.

Говореше тихо и с достойнство, което господин Уордолф приемаше с уважение.

— Готов ли си да ми дадеш обяснение за тази очевидна промяна в душата ти, макар че мога и да греша.

Херцогът имаше много объркан вид.

— Ще говоря откровено. Мислех си, че подобно уреждане на отношенията ни би имало смисъл, но сега зная, че е невъзможно.

— Защо? — рязко попита господин Уордолф. Херцогът се усмихна и във физиономията му се появи нещо момчешко.

— Честно казано, влюбих се силно в друга и искам да я направя своя жена.

Това беше нещо необикновено за господин Уордолф.

— Не е ли малко внезапно? — попита той.

— Внезапно е — призна херцогът, — и се надявам да ми простите, ако това ви разстройва по някакъв начин. Искам да ви благодаря за всичко, което направихте за мен в миналото и, разбира се, готов съм да си тръгна веднага.

— Чакай малко. Искам да разбера какво се е, случило. Да не би да искаш да ми кажеш, че си се влюбил в някого откакто дойде тук да ми гостуваш?

Херцогът отново се усмихна.

— И на мен ми се струва странно, но всъщност точно така се случи.

— Тогава кой?

Даваше си сметка, че откакто беше пристигнал в Кингз Уейт изобщо не го беше виждал да проявява и най-малък интерес към което и да било от момичетата в къщата.

А после в очите му заигра пламъче и той попита:

— Мога и да греша, но да не би въпросната жена да се казва Алета?

Видя учудването в очите на херцога, преди да проговори.

— Не знаех, че ви е известно, че тя живее в къщата — каза той.

— Току-що го научих, но след като я видях, мога да разбера чувствата ти.

— Благодаря.

Херцогът се питаше как ли господин Уордолф е могъл да види Алета, след като само допреди няколко часа тя го беше молила да запази в тайна присъствието й в къщата.

— Питам се само — каза господин Уордолф, — дали знаеш коя е Алета?

— Трябва да разкрия една тайна, но да се надяваме, че няма да навредя на никого, ако ви кажа, че тя е сестра на вашия управител, Хари Данстън.

Господин Уордолф се засмя и от вида му личеше, че наистина е много развеселен.

— Значи и ти си бил измамен — каза той. — Е, радвам се, че не съм единственият, когото са взели за глупак?

— Защо глупак?

— Тези двамата наистина много хитро са прикрили истинската си самоличност. Така че нека те информирам, Тибалт, че твоята Алета всъщност е сестрата на сър Хари Уейт, собственик на тази къща!

Видя неприкритото учудване, което се изписа върху лицето на херцога, и добави:

— И точно в този момент сър Хари Уейт прави предложение за женитба на Люси-Мей. Нещо, което ти пропусна да направиш!

Херцогът се събуди и за момент помисли, че е сам.

Тогава видя жена си, която стоеше до прозореца, откъдето се откриваше гледка над площад Бъркли.

Беше дръпнала завесите и лунната светлина превръщаше русата й коса в сребро, проникваше през прозрачната й нощница и я правеше да изглежда ефирна, сякаш беше част от самата лунна светлина.

Като я гледаше, той си мислеше, че всеки път, когато я види, тя изглежда много по-хубава отпреди. Днес, когато се венчаха в параклиса, който беше част от неговия замък, те бяха присъствали не само на една вълнуваща и свята церемония, но бяха изпитали и част от оня екстаз, който събуждаха един у друг.

Сега му се струваше невъзможно това щастие, което изпитва, да съществува изобщо на този свят. И все пак откакто бе срещнал Алета за първи път, тя като че ли го пренасяше в друг свят, много по-различен от обикновеното ежедневно съществуване.

— Обичам я! — каза си той. — И ще отдам остатъка от живота си, за да я направя щастлива!

Имаха толкова много неща да вършат заедно. А и господин Уордолф беше доста сантиментален по душа, въпреки проницателността си и находчивостта си на бизнесмен и репутацията на твърд човек, която си беше създал сред индустриалните среди.

Само човек, който разбира какво е истинска обич, можеше да направи не само дъщеря си щастлива, но и да се погрижи да стори това и за един отхвърлен зет.

Тогава, след като херцогът най-после бе разбрал какви странни превратности бе донесла съдбата, която му бе помогнала да открие Алета, а и бе донесла неподозирано щастие на нейния брат и на Люси-Мей, тогава господин Уордолф бе казал:

— Тибалт, това ми напомня, че имам една задача за теб, която бих желал да изпълниш колкото е възможно по-скоро.

— Задача? — бе попитал той учудено.

— Да. Искам всичко продадено от тази къща да бъде проследено, откупено и върнато на мястото му, където е стояло от векове.

Херцогът го погледна с изненада и господин Уордолф уточни:

— Надявам се, че не си забравил, че си мой агент в Европа. Ще ти позволя кратка почивка, през която да се ожениш и да прекараш медения си месец, а после искам да се заловиш за работа преди другите агенти да са те изпреварили.

Херцогът бе замълчал за минута, а после бе отговорил:

— Да не би да искате да ми кажете, че това, за което се договорихме, остава в сила, въпреки че няма да се женя за Люси-Мей?

Господин Уордолф бе поставил ръка на рамото му.

— Никога не позволявам нещо да пречи на бизнеса ма, а що се отнася до теб — това, че ще ми бъдеш полезен в тази област не почива на представите ми, че от теб ще излезе добър зет, а на убеждението ми, че ти си най-подходящият за тази работа.

Херцогът бе въздъхнал дълбоко. Беше се приготвил да пожертва голяма част от имуществото си, за да може да се ожени за Алета. Но сега бе изпълнен с облекчение, че това няма да се наложи.

Ако успееха да бъдат внимателни няколко години, от именията щеше да се продаде много малко. А след като веднъж ги приведе в ред, те ще станат много по-продуктивни отколкото бяха сега.

Сякаш прочел мислите му, господин Уордолф бе добавил бързо:

— Е, това е уредено. И има едно много хубаво нещо — няма да се безпокоя и да търся сватбен подарък. Картините на Каналето и Ван Дайк трябва само да бъдат върнати на предишните си места.

— Не зная как да ви благодаря…

— И двамата с теб имаме да вършим много работа — бе го прекъснал той — и първото нещо е да си поръчаме бутилка шампанско, за да празнуваме.

Херцогът си мислеше, че всичко изглежда като приказка. Спомни си, че и Алета бе казала същото, когато я откри в стаята до прозореца.

Подозираше, че е очаквала да види Хари, и когато той бе влязъл в стаята, тя скочи с грацията на уплашена сърна.

Той бе останал неподвижен и я гледаше. Понеже не можеше да намери друг начин, за да изрази щастието си и очакването за чудесното бъдеще, което беше пред тях, той просто бе протегнал ръцете си към нея.

Усещайки, че думите не са необходими, тя инстинктивно се бе втурнала към него.

Беше я притиснал до себе си. Устните му намериха нейните и той я целуна както тогава в тъмнината на храма, за да открие, че и вълшебството и възторгът бяха все още с тях, само че по-силни, по-чудни.

Целуваха се докато не усетиха, че са някъде в небесата и не са вече смъртни, а са само част от екстаз, който можеше да бъде даден само от Бога.

И после, когато най-сетне Алета бе скрила лицето си върху гърдите му и цялото й тяло трепереше от възторга, който бе обхванал и двамата, той бе казал:

— Обичам те! И сега, съкровище мое, съм свободен да те помоля да се омъжиш за мен, но много бързо. Няма да мога да живея, без да си моя, каквато си откакто свят светува.

— Наистина ли… мога… да бъда твоя жена?

Той едва чуваше думите й, но радостта в тях не можеше да се скрие.

— Ще бъдеш моя жена и тогава, скъпа моя, всичко на този свят ще е напълно различно, защото ще бъдем заедно.

— Това искам и аз… да бъда с теб… да те обичам.

Той я целуна отново. Мина много време, докато се върнат в реалността и си кажат всичко, което се бе случило от онази първа нощ, когато се бяха срещнали на площад Бъркли.

Сякаш съдбата се беше намесила, защото лондонската къща на херцозите Стадхамптън беше всъщност една от големите къщи на този много специален площад, който значеше толкова много за тях.

Когато й бе казал, че очевидно ще прекарат първата нощ на медения си месец там, тя бе възкликнала:

— Не мога да си представя нещо по-прекрасно… от това да съм твоя жена… да съм с теб… навсякъде по света… Но да сме там, където се срещнахме най-напред, и пак да усетим това прекрасно съвършено вълшебство… когато славеите пеят — то ще е също като в приказка.

— Ами ние сме част от една приказка — бе отговорил той — и никой, скъпа моя, не би могъл повече да прилича на приказната принцеса.

— Обичам те! И всичко, свързано с теб… е като магия.

— Но това бяха думите, които аз исках да ти кажа! — започна да протестира херцогът.

И му беше по-лесно да изрази чувствата си с целувка, отколкото да ги облече с думи.

Люси-Мей искаше да изчака със сватбата си само няколко месеца, докато приятелите й и някои роднини пристигнат от Ню Йорк за тържеството.

Херцогът, след, като заяви, че няма намерение да чака никого, замина за замъка си, за да уреди всичко около сватбата.

Два дни по-късно Хари бе завел Алета и Уордолфови до замъка, който беше величествен и красив, макар че много се различаваше от Кингз Уейт.

Проектирана от Робърт Адам и изпълнена в неговия елегантен неокласически стил.

Тибалт им обясни, че първият притежател на херцогската титла е поръчал на Адам да събори всички сгради, достроявани през вековете към оригиналната централна кула на крепостта и да построи сграда, която да предлага подходяща обстановка за неговия сан и обществено положение.

Парите не били пречка и замъкът Стадхамптън наистина беше прекрасен пример за архитектурата на италианския ренесанс и английския класически стил от XVII век с огромните си високи зали, украсени тавани и извисяващия се купол.

Господин Уордолф беше наистина поразен. Замъкът беше в добро състояние и имаше всички удобства — ако не се смяташе липсата на достатъчно бани, — докато в Кингз Уейт имаше още толкова много да се прави.

Сега, когато знаеше, че ще принадлежи и на Люси-Мей, пълното му възстановяване щеше да поддържа интереса му през цялата година, за която го бе наел.

Тъй като бе в траур, херцогът не бе задължен да кани външни хора на сватбената церемония, а те двамата с Алета искаха точно това.

Когато тя влезе в параклиса на замъка, водена подръка от Хари, той се радваше, че няма любопитни очи, които да ги притесняват с втренчените си погледи.

За него Алета бе въплъщение на самото съвършенство, а когато видя любовта в очите й си помисли, че е най-щастливият човек на света.

Нейното щастие сякаш озаряваше целия параклис и когато постави пръстена на ръката й, той усети, че и двамата треперят от опиянението, че си принадлежат и никога нищо няма да ги раздели — сега и във вечността.

До Лондон пътуваха удобно и сигурно в един Ролс-Ройс, който господин Уордолф беше купил току-що и който им даде назаем за случая.

Херцогът съжаляваше, че не може да заведе Алета до Лондон в карета със собствени коне. Но пътуването с кола беше по-бързо, а и по-удобно за нея, а това беше всичко, което имаше значение.

Държеше ръката й докато колата, карана от опитен шофьор, се носеше през полето, и си мислеше, че сега летят към един свят, където има само красота, музика и поезия и нищо грубо или нехармонично, което да смути щастието им.

Той се беше уверил, че това наистина е така, когато след тихата и интимна вечеря в Стадхамптън Хауз беше хванал Алета за ръка и я бе отвел навън през входната врата, през тихата улица, а оттам — в градината на площада.

Сякаш и природата се бе погрижила да възстанови картината отпреди две години — беше нощ, по обсипаното със звезди небе пълзеше тънкият сърп на луната. Тя светеше през гъстите листа на високите дървета, така че те видяха тясната пътечка, която водеше през градината до храма.

Там, където преди две години имаше люляк и филче, сега цъфтяха рози и дъхави храсти, но иначе градината не беше много променена.

Урната в стил Крал Джордж, която се намираше върху храма, блестеше на лунната светлина, колоните бяха много бели, а вътре цареше мрак — там, където херцогът беше открил една свенлива девойка, която бе избягала от бала, защото не е имала кавалери.

От една къща от другата страна на площада се чуваше музика. Леко позната мелодия се носеше из топлия въздух:

Нищо по-вярно от това — богатите стават по-богати,

а бедните, по-бедни, но ние междувременно се забавляваме.

Но музиката, която Алета и херцогът чуваха, беше в сърцата им.

Влязоха в храма и за миг застанаха един до друг, без да виждат нищо, без да се докосват — само чакаха да чуят пърхащите криле на ангелите, които присъстваха на тяхната венчавка. Алета бе сигурна в това.

После бавно, бавно, за да се съхрани всеки миг от това чудо, той привлече жена си към себе си и устните му намериха нейните.

Той я целуваше, докато тя се сля с него и станаха неразделни — умовете, сърцата, душите им, докато станаха едно.

Мина дълго време. Херцогът вдигна глава и попита с несигурен, глас:

— Нали ме обичаш, скъпа моя?

— Обичам те! — прошепна Алета. — Тибалт, чувам… славеите как пеят, също като първия път… когато ме целуна.

— Те винаги ще пеят за нас — каза херцогът.

И тогава отново започна да я целува, докато усетили нуждата един от друг, те се върнаха в къщата прегърнати.

Тя бе събудила у него всичко изтънчено и духовно и го бе вдъхновявала от първия миг, в който се срещнаха. Затова сега херцогът изпитваше страх, че неговото човешко желание да има Алета като жена, може да я шокира или дори да я изплаши.

Но когато я държеше в прегръдките си в голямото легло, украсено с най-фина резба, което бе използвано от много поколения Стадхамптън, той разбра, че неговият огън бе запалил и един малък огън у нея.

Той бе много нежен, но любовта им бе пълна. Чиста и невинна, Алета го обичаше достатъчно много, за да приеме, че всичко, което той върши, е правилно, а любовта им превърна всичко в част от божествената благодат.

— Все още ли ме обичаш? — попита я той.

— О, Тибалт, знаеш, че те обичам!

— Толкова много ме вълнуваш, съкровище мое.

— Искам да те вълнувам така, както и ти ме вълнуваш.

— Молих се да мога да направя това, моя прекрасна малка богиньо.

— Беше така чудесно… да се любим, сякаш летим към звездите.

— Съкровище мое, наистина ли така се чувстваше?

— Наистина… и славеите пееха, и… сигурна съм… и ангелите също пееха.

Херцогът я притисна още по-силно до себе си и в сърцето си отправи благодарствена молитва към Бога.

А сега, когато я гледаше озарена от лунната светлина, той си казваше, че няма друг мъж на света, дарен с толкова щастие.

Той не произнесе нито дума, но Алета навярно бе разбрала, че се е събудил и я гледа. Тя се обърна с усмивка, която озари цялото й лице, и възкликна:

— Толкова е прекрасно!

— Ти си прекрасна, любов моя!

— Ела да погледнеш!

— Хубаво ми е и така. Като те гледам теб.

— Чух славеите и си помислих, че мога да ги видя. Всичко е посребрено от лунната светлина и е като приказка.

— Можеш да ми го разкажеш, но искам да дойдеш при мен. Страхувам се, че може да се изплъзнеш в нощта и аз отново да те загубя.

Алета тихо се засмя.

— Никога няма да се случи. Ела тук! — заповяда й нежно херцогът.

Тя изтича при него, а той я притегли в леглото до себе си. Притисна я силно и каза:

— Истинска ли си? За миг си помислих, че ще се превърнеш в богинята, която мислех, че си, когато те срещнах за първи път и че може да изчезнеш на небето, откъдето си дошла, а аз да остана тук и да те търся, да те търся цял живот.

— Истинска съм… и все пак, толкова съм щастлива, че се страхувам, че всичко това е сън… и ще се събудя и ще открия, че ти си все още човекът, когото никога не бях виждала, но който… ме целуна в тъмнината.

— Не е сън, съкровище мое, и аз ще ти го доказвам отново и отново. И си мисля какъв късмет имахме, че случайно се намерихме отново и че повече никога не бива да рискуваме.

— А може би не е било случайно — тихо каза Алета.

— Мисля, че вълшебството, което аз нося за теб… и ти за мен, винаги ще ни свързва… дори световете да лежат между нас.

— Но ние сме заедно! — каза бързо херцогът. — Ти си тук, прекрасна моя, и аз мога да те докосна, да те целуна, да те имам, защото си ми жена.

Тя въздъхна щастливо и каза:

— Понякога се ужасявам при мисълта, че когато отново се срещнахме, ти можеше да си вече женен за Люси-Мей.

— Не бива да мислиш за това — каза й властно той.

— А и тя ще е много щастлива с Хари.

— Тя ще направи всичко, което той пожелае, защото го обича… както и аз те обичам! Но, мили, никой не може да обича така… така, както аз те обичам!

Херцогът отново я притисна до себе си.

— Искам да ми го казваш хиляди пъти. Отново и отново — каза той. — Но „любов“ е толкова неподходяща дума, за да изрази това, което изпитвам към теб. Обожавам те, боготворя те и ти изпълваш целия ми свят и ме караш да забравя всичко останало.

— Като си помисля от колко много неща трябваше да се отречеш заради мен — каза Алета, — изведнъж се чувствам… много нищожна. Ами ако след време… те разочаровам?

Херцогът я целуна по косата.

— Никога няма да ме разочароваш. И още нещо, любов моя, ще се нуждая от твоята помощ за всичко, което имам да правя за господин Уордолф. Лошото е, че никоя от картините, които ще купя за него, няма да е хубава като теб и ще сметна, че нито една от тях не си струва да се намира в неговата бъдеща галерия.

Алета се засмя и после каза:

— Искам да ме смяташ за красива, но като си представя колко важен сан имаш, страхувам се, че никога от мен няма да стане подходяща… херцогиня. Как бих могла да блестя между всички известни и прекрасни жени, които ще срещнем в Бъкингамския дворец и на всички публични изяви, на които трябва да присъстваме?

— На които ние обезателно ще присъстваме, защото искам да покажа на света каква прелестна жена имам — твърдо каза той. — Но понеже ще имаме и много сериозна работа, няма да им обръщаме прекалено внимание.

— Радвам се. Това, което искам, е да бъда с теб, да ме научиш на всичко, което те интересува и да ми позволиш да ти помагам.

— Поне ще пътуваме много — каза херцогът. — Искам да ти покажа Париж, Виена и, разбира се, Рим.

— О, Тибалт, звучи прекрасно, но нали ще ми обещаеш да идваме тук… между пътуванията… да послушаме славеите. Нашите славеи, които пеят за нашата любов.

— Винаги ще идваме — обеща й той. — Въпреки, че господин Уордолф ще заеме много от времето ми, няма да го обсеби всичкото. Искам дом, Алета, а само ти може да ми го създадеш.

— Замъкът е много голям — плахо каза Алета.

А после добави толкова тихо, че той едва я чуваше:

— … но може би като имаме много деца… за тях ще е прекрасно място… да играят на криеница и…

Нямаше как да продължи, защото херцогът я целуваше. Той я обсипа с целувки и всичко, което искаше да каже, се изплъзнат ума й.

Усети ръката му да докосва тялото й. Тя потрепери от диво вълнение и й се стори, че луната, която заливаше стаята им ги притегли нагоре, нагоре към звездите.

— Обичам те, любима моя — с дълбок глас каза херцогът. — Обичам те.

И пак я обсипа с целувки. На Алета й се стори, че сега лунната светлина пробягва към тялото й. После сребърната светлина се превърна в огнена и я изгаряше така, както огънят на страстта изгаряше и него.

— Обичам те! Обичам, те! — прошепна тя.

Но знаеше, че няма думи, които да изразят това, а очарованието, екстаза и чудото, което изпитваха, можеха да се изразят само с песента на славея.

Издание:

Барбара Картланд. Песента на славея

ИК „Абагар Холдинг“, София, 1992

Редактор: Елиана Владимирова

ISBN: 954–8004–79–8

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Допълнителна информация

Заслуги